Kam se poděl

můj sexuální život?

Copyright © Kristin Bailey, 2020

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd. trading as Bookouture

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lenka Dobešová, 2022

Cover © DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2668-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-2669-1 (mobi)

KRISTEN BAILEY

Kam se poděl

můj sexuální

život?

Obsah

Předmluva

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Doslov

Předmluva

Řekla bych, že jsem nebývala tak úplně mrcha, ale byla jsem prototypem mladé Londýňanky se vším, co k tomu patří: byla jsem cynická a věčně v mínusu, v krvi mi kolovala směs jídel z donášky spolu s alko koktejly a hroutila jsem se kvůli spolubydlícím, kteří mě v noci budili. A taky jsem se hroutila kvůli ukradeným čajovým sáčkům. Byla jsem holka z města, která pracovala ve vydavatelství časopisů, tím pádem jsem přirozeně byla i povrchní blbka. Takže když jsem poprvé potkala Dannyho Mortona, hned mě šokoval svými mimořádně šerednými botami. Takhle ošklivá obuv se dívce vryje do paměti velmi rychle; stejně jako okamžik, kdy jsem kolem něj prošla úplně pod obraz a vylila na něj předražený drink White Russian.

„Do prdele… Páni…“ To „páni“ jsem pronesla v ten moment, kdy jsem se podívala dolů a spatřila jeho boty, po kterých mu tekl můj koktejl. Možná s tím drinkem vypadaly o něco míň ohavně. V duchu jsem se mu smála. Byli jsme v jednom podniku v Soho, plném těch nejlepších londýnských kosmopolitních týpků, mokasín a neonových tenisek, a tenhle chlap měl na nohou turistické boty, jako by se chystal zdolat horu nebo mi přišel opravit umyvadlo.

„… ty vypadají celkem robustně.“ Tímhle výrokem jsem ho nijak neohromila, nereagoval.

„Tam, odkud pocházím, by se děvče omluvilo.“

„Oooo, ,odkud pocházím‘?“ napodobila jsem jeho severský přízvuk. Nepoznala jsem, odkud přesně je. Sever pro mě bylo cokoliv za Londýnem, už za Brent Crossem. „Manchester?“ To je sever.

Protočil oči. Byl hezký? Upřímně – ani nevím, byla jsem opilá. Natáhl ke mně ruku.

„Danny Morton, těší mě.“

Byla jsem fakt namol: udělala jsem pukrle.

„Meg Callaghanová, také mne velice těší,“ pronesla jsem divně afektovaným, nóbl hlasem.

Usmál se.

„Pořád ses neomluvila.“

„Sorry?“

„Zdá se mi, že si tím nejsi jistá.“

„Jsi trochu troufalý.“

„A ty nevychovaná.“

Otočil se ke mně zády. „Zasraní jižáci.“

Nevím proč, ale tohle mi hnulo žlučí, to jsem nemohla ignorovat. Nikdy jsem neřešila, odkud pocházím nebo kdo jsem. Docela se mi líbilo být Londýňankou – znamenalo to, že jsem módní, metropolitní a globálně uvědomělý člověk. Ale on byl nevrlý, a upřímně řečeno, tak trochu vidlák.

Zmínila jsem už, že jsem byla hodně opilá?

„Jdi do prdele, zasranej Liame Gallaghere.“

Nevím, proč jsem ho přirovnala k Liamu Gallagherovi. Možná to bylo tím, že měl ve tváři taky něco z opice a že jsem si vsugerovala, že je z Manchesteru… Britpop byl prostě tehdy in. Taky jsem si byla plně vědoma toho, že jsem nahodila silný cockney přízvuk, abych podpořila fakt, že jsem skutečně plnohodnotný Londýňan.

„Zasranéj?“

„ZasraNEJ,“ odvětila jsem.

Zasmál se. Nevím proč. Podíval se mi do očí a udělal takový zvláštní pohyb, při kterém jako by si sundal imaginární placatou čepici. Připadalo mi to docela okouzlující, ale stejně mě urážela jeho averze vůči mně a upřímně řečeno mě mátly ty boty. V tu chvíli jsem na rameni ucítila něčí ruku.

„Pro lásku boží, Meg. Tady už nemůžeme pít. Ten chlápek na dvou hodinách. Myslím, že jsem s ním šukala a vyčůrala se mu do kuchyňskýho dřezu, protože jsem v jeho domě nemohla najít záchod. Asi se jmenuje Ron.“ Zatracená Beth. Stavila se u mě, aby si prohlédla mou novou známost ze severu. On na ni na oplátku upřeně zíral, asi ho šokovalo, že močila do dřezu. Danny a já jsme se otočili, abychom se podívali na dotyčného muže. „Ron“, ostříhaný podle kastrolu, včetně ofiny. Pocítila jsem záchvěv zklamání, kvůli sestře. Beth si Dannyho pořád ještě prohlížela, a když se dostala k botám, v jejím výrazu se zračilo zděšení.

„Já jsem Beth. Její ségra. Ona je Meg a je svobodná.“

Beth měla čerstvě po promoci na vysoké. Jejím hlavním cílem bylo zopakovat si své univerzitní zkušenosti v reálném světě – neustále naříkala, že je všechno čím dál dražší a že se jí to nelíbí. Připravovala se na dráhu učitelky, s vizí zachránit děti před nimi samými. Děcka jí pak ale nadávala a ona si pomalu začínala uvědomovat, že poezie není něco, co by se dalo naučit skrz rap.

Pracovní týdny jsme obvykle končily naším „víkendovým drinkem“, což příští ráno znamenalo jediné – byly jsme o sto liber chudší a v kabelce jsme měly rozmočené jarní závitky, protože jsme ve tři ráno vyrazily do čínského bufetu.

Ten večer byla Beth úplně mimo – potřebovala se opít kvůli nekontrolovatelné třídě osmáků. Takže tam přešlapovala na místě a pořád musela ostřit, aby neviděla dvakrát. Tvářila se u toho, jako by ji právě zasáhlo slunce.

„Je to novinářka a tohle všechno jsou její vlastní vlasy. Je to vážně dobrá partie,“ prohlásila a ukázala na moji hlavu. Danny Morton se začal smát. Beth má úžasnou schopnost včleňovat útržky rozhovorů do konverzací s lidmi, kteří se ale těch předchozích rozhovorů neúčastnili. My dvě jsme se totiž před deseti minutami bavily o jedné holce na baru, jejíž prodloužené vlasy vypadaly, jako by jí je někdo nalepil tavnou lepicí pistolí.

Beth mě začala hladit po vlasech. Tak, jako se hladí kokršpaněl.

„Novinářka, jo? Jaká? Jako v novinách?“ zeptal se Danny.

„V časopisu Red.“

„To nečtu.“

To byla jednoznačná odpověď. Ale kupodivu mi to přišlo celkem přesvědčivé. Stává se totiž až příliš často, že když se zmíníte, že jste novinář, lidé předstírají zájem nebo na vás vyrukují se svými kecy. Zdálo se, že mu vůbec nejde o to, aby se mi vtíral.

„Vy jste vážně sestry, máte stejnou bradu.“ Jeho tón by se nedal označit jako lichotivý.

„Jo… A co jako?“ opáčila Beth.

Když už nic jiného, začínaly jsme teď vypadat jako dvojice opilých městských holek, které se chtějí poprat. Taky jsem si už moc dobře uvědomovala, že Beth ztrácí pevnost v nohou. Myslela jsem hlavně na to, jak ji dostat domů. Odnést ji na zádech do taxíku, nebo ji vláčet metrem?

„Bylo ve dřezu nádobí?“ zajímal se Danny.

„V jakém dřezu?“ nechápala Beth.

„No v tom, do kterého jsi močila potom, co jsi souložila tamhle s Ronem.“ Gestem ukázal směrem k pánovi podle kastrolu a Beth se natočila ke mně, aby skryla sebe i svou hanbu.

„Ne.“ Její rozhořčená odpověď zněla, jako by si nebyla jistá.

„Jak to, že jsi v něčím bytě nemohla najít záchod?“

„Byla jsem opilá a byl to jeden z těch obrovských baráků se spoustou spolubydlících, kde každé dveře, které jsem otevřela, vedly do dalšího pokoje nebo komory. Byla jsem zoufalá. Bylo to buď umyvadlo, nebo podlaha.“ To, co Danny udělal potom, bylo geniální.

„Hej, Rone!“

Skupina mužů, se kterými stál Ron u baru, se otočila. Danny jejich směrem pozvedl pivo. Na Betině tváři se objevil ještě jasnější odstín malinové. Ta jeho naprostá drzost mě tak šokovala, že jsem ztratila řeč. Ztichli i lidé kolem nás.

„KÁMO, jmenuješ se Ron?“

A ukázal na jednoho z nich.

„Já jsem Seb, kámo.“

Jeho kamarádi začali dmout hruď, jako by si bránili území. Ty vole, takhle začínají barové rvačky, pomyslela jsem si. Bylo mi čtyřiadvacet a právě mě měla trefit nějaká hozená sklenice, protože si moje ségra cvrnkla do umyvadla tohohle chlapa. Beth praštila Dannyho do paže.

„Prosím tě, už nic neříkej –“

„KLÍDEK, TADY SLEČNA SI JENOM MyslELA, ŽE TĚ ODNĚKUD ZNÁ.“

Beth na ně mávla. Muži ve skupině pokrčili rameny a zavrtěli hlavami. Začali se uvolňovat a nasadili teď lítostivé pohledy, že Danny je jenom nějaký společenský podivín.

Kromě toho, že jsem pořád zkoumala jeho přízvuk, mě v rámci prvního dojmu ještě také překvapila velikost jeho koulí. Možná jsem se tomu i zasmála.

Beth ho znovu praštila do ruky. „To není možný! Prostě… v Londýně je spousta lidí. Statisticky to asi nemohl být on.“

„Použila jsi potom taky jeho utěrku?“ chtěl vědět Danny.

To už jsem řvala smíchy. Svoje sestry chci chránit, ale zároveň jsem si je často ráda dobírala, v čemž se tento muž mohl stát mým komplicem. Beth ten vtip nechápala a pro jistotu ho praštila ještě jednou. V tu chvíli se objevil další muž a sledoval, jak se moje opilá sestra pouští do Dannyho.

„Vidím, že se zase kamarádíš, Danny! Máš s těma honibrkama na baru nějakej problém? Můžem si je podat.“

Beth přestala hrát divadlo, chtěla si toho chlápka líp prohlédnout. Uznávám, že z těch dvou vypadal atraktivněji; měl lepší vkus na obuv i džíny a taky nádhernou čelist.

„Dámy, já jsem Stu, těší mě.“ Na pozdrav pozvedl půllitr. Byl uvolněnější než Danny, na můj vkus možná příliš nafoukaný. Beth se trochu vzpamatovala a upravila si prsa. Podle toho, jak spolu mluvili, bych se vsadila, že mám pravdu: „Bráchové?“ Danny neřekl nic, ale na znamení souhlasu zvedl pivo.

„Stejná brada,“ pronesla jsem na vysvětlenou.

Danny se usmál. Stu si prohlížel Beth, zatímco já se ji snažila podpírat.

„Tyhle dvě jsou ségry,“ informoval ho Danny. „Meg a Beth. Ona je novinářka a tahle ráda čůrá do dřezů.“

Zasmála jsem se. Stu dal palec nahoru, toto odhalení ho očividně vůbec neodradilo a dál si prohlížel sestřin zadek.

„No…,“ zasáhla Beth. „Mohlo to být horší. Tady Meg se jednou někomu vysrala před dveře.“

Ajaj, úhybný manévr. Mrcha. Ona i Stu propukli v smích a já pomalu zavrtěla hlavou. Danny se začal pochechtávat, ale natáhl ruku a nastavil mi dlaň, že si plácneme. Svoji dlaň jsem na souhlas neochotně zvedla do vzduchu.

„Byl to takový špinavý protest. Chodila jsem na vysokou a on byl sexuální predátor, který zneužil kamarádku.“

Danny se široce usmál. Bylo bizarní si myslet, že si ho získávám na svou stranu. Najednou se zdálo, že ho víc zajímám já, protože jsem dokázala vyjádřit protest pomocí obsahu svých střev.

„Meg, to se skoro rýmuje se slovem vztek…,“ zažertoval Stu. Beth to připadalo k po-pu-ká-ní.

Zas tak vtipné to nebylo, ale s Dannym nám okamžitě bylo jasné, o co jde, a já dovolila Beth, aby si toho hezčího bratra odvlekla pryč, zatímco já jsem tam stála v rozpačitém rozhovoru s tím starším. Přeskočila mezi mnou a Dannym jiskra?

V jeho upřímnosti bylo něco osvěžujícího a zdál se takový… solidní. Něco mi však říkalo, že je to ten typ heterosexuála, který je tu jen proto, aby se napil. Jakmile dopije tmavé pivo, bude chtít domů, aby stihl další díl svého oblíbeného seriálu. Ráno se probudí bez kocoviny a půjde dělat něco rozumného, třeba běhat nebo venčit psa, rozumného psa s normálním jménem. Vlastně si ani nejsem jistá, jestli jsem ho ten večer chtěla sbalit.

Tehdy jsem byla spokojeně single, ale oči jsem měla otevřené. Po Dexterovi jsem na nějakou dobu na vztahy zanevřela. Dexter byl umělecky založený rádoby spisovatel, žili jsme spolu a já si tehdy myslela, že je hluboce inteligentní. Představovala jsem si naši budoucnost: jak budu prodávat jeho básnické sbírky a žít z lásky a kreativity. Jednoho dne jsem se mu svěřila, že jsem nepochopila jednu z jeho básní. V tu chvíli se proměnil v melodramatického sráče, opustil mě a sebral mi varnou konvici. Byla to zatraceně dobrá konvice.

No…, vás asi zajímá, jak tenhle večer dopadl. Stu a Beth si to nejspíš rozdali, ne? Nějaký opilecký sex v bytě sdíleném s dalšími lidmi, nějaké to slintavé líbání, jejich těla na matraci, která byla součástí podnájmu (a byla několikrát ošetřena proti štěnicím), a výměna telefonních čísel, která může, ale nemusí vést k potenciálnímu vztahu. Ne.

Potom, co se Beth zasmála Stuovu špatnému vtipu, jsme si všichni dali pár panáků. V tom baru hrála poměrně hlasitá houseová hudba, na kterou se Beth a Stu začali dost nevhodně natřásat. Danny a já jsme se k nim přidali jako otravní starší sourozenci. Jenom jsme se vedle nich pohupovali, aby se neřeklo. V okamžiku, kdy DJ pustil taneční remix Britney Spears a Danny odzpíval všechna slova refrénu, zatančil tak, jako by byl členem její doprovodné taneční skupiny. Kolem jedenácté večer skončili Beth se Stuem venku, kde se líbali a dost nevhodně se o sebe otírali přede dveřmi nějaké domácí cukrárny. Vzali si taxíka a jeli do Betina bytu v Hammersmithu. Jenže jen co prošla dveřmi, hodila tyčku. Ta holka nikdy nevěděla, jak pít alkohol. Měla štěstí, že toho Stu nevyužil. Místo toho chvíli čekal před záchodem a doufal, že to byl jen ten jeden záchvat a on ještě ten večer úspěšně dokončí svou misi. Když ale záchod spláchl potřetí, strčil hlavu do dveří a popřál jí dobrou noc. Neodpověděla. Taky jí do záchodu spadnul mobil. Než Stu odešel, dal na koberec trochu novin a na ně nalil Savo v domnění, že udělal dobrou věc, jenže tím ten koberec tak leda odbarvil, což znamenalo, že Beth nikdy nedostane zpět celou zálohu za nájem.

Když se s Beth a Stuem potkáme všichni dohromady, tuhle historku často vytahujeme, i když ji oni dva nesnášejí. Vždycky k sobě chovali zášť, což je podle mě způsobeno spíš rozpaky z toho, že se spolu skoro vyspali na ulici. Pět měsíců poté Beth potkala Willa, který se následně stal jejím dlouholetým přítelem. Stu souložil po celém Londýně a v jednu chvíli měl velmi vážné příznaky kapavky. Vím o tom, protože se jednoho dne objevil u našich dveří a brečel, že mu asi upadne péro, a ptal se Dannyho, jak by tomu mohl zabránit.

Když se po sobě Beth a Stu plazili před barem, stáli jsme s Dannym opodál a zírali do prázdna. Bavili jsme se, jak a kudy se dostaneme domů, a přemýšleli, jestli máme hlad. Taky jsme sledovali, jak Beth a Stu nastupují do taxíku.

„Pojeďte s náma!“ houkli na nás.

Danny a já jsme zdvořile odmítli a sledovali, jak odjíždějí, s hlavami přilepenými k sobě na zadním sedadle. Řekla jsem si, že si dám hranolky a hupnu do taxíku. Nebo možná do autobusu. Bylo léto. Přemýšlela jsem, že bych šla pěšky, ale šíleně mě bolely nohy. Neměla bych jet přímo domů a udělat si hranolky v troubě?

Bylo to složité. Zjišťovala jsem, kde je nejbližší bistro s kebabem a hranolky a kde mi dají míň česnekové omáčky. Taky mě napadlo, že napíšu spolubydlící a zeptám se jí, jak dopadlo její rande. Bylo to s chlapíkem, kterého potkala díky svému novému koníčku – józe. Hlavou mi prolétlo, že by si to mohli tantricky rozdávat v předsíni, zrovna když bych dorazila domů. Možná bych domů chodit neměla.

Nebyla jsem ovšem připravená na to, co vzápětí uslyším:

„Nechceš si zašukat?“

Otočila jsem se na Dannyho Mortona.

„Šukat“ vyslovil podivně – hlubokým, skoro hrdelním hlasem. Díval se přímo před sebe, takže jsem si nebyla jistá, jestli vůbec mluví na mě. Předpokládala jsem, že není tak ožralý, aby mluvil s pouliční lampou.

Moc se nestyděl, byl celkem suverénní. Věděl přesně, co chce. Nevěděla jsem, jestli se smát, nebo brečet. Hranolky najednou nebyly to nejdůležitější. Rukou mávl do ulice a taxík zastavil. Nastoupil dozadu a dveře nechal otevřené. Šla jsem za ním.

„Victoria Park, Lauriston Road,“ informoval řidiče.

Celou cestu taxíkem jsme si neřekli ani slovo. Vzpomínám si, že jsme seděli na opačných stranách sedadla a ani jsme se na sebe nepodívali. Nechci ani vědět, co si ten taxikář musel myslet. Pro kohokoliv zvenčí to muselo vypadat, že jsme uprostřed hádky, trůnil mezi námi oblak jakéhosi napětí.

Když jsme zastavili, Danny zaplatil a podržel mi dveře taxíku. Pak mi otevřel i vchodové dveře, na nichž visela cedulka „Cumbrian Embassy“, a vedl mě do bytu, který se nacházel nad nějakým bohémským obchodem s oblečením. Když jsme vešli dovnitř, otočil se a jednou rukou za mnou zavřel. Byl neskutečně blízko.

A co se stalo potom? Ach můj bože. Vzpomínám si, jak přitiskl své tělo k mému. Ten polibek byl mimořádný, výjimečný: ruka na zátylku, prsty mi přejížděl přes klíční kost. Otočil se a tiskl mě ke schodům. Nic neříkal. Roztáhl mi nohy, hlavu přesouval níž a níž k pasu a vyhrnul mi sukni. Pak jsem přes kalhotky vnímala jeho rty. Prsty odsunul látku na stranu a já ucítila, jak se na mě lehce přitiskl jazykem. Položila jsem ruce na schody, abych se zklidnila, hlavně z šoku, že našel klitoris. Pak si stoupnul, rozepnul si pásek, sundal mi kalhotky – no a… už jsme šukali, jak navrhoval. A vzpomínám si, jak jsem se cítila vzrušená, ale tak zvláštně vzrušená, ne jako při prvním sexu, který rozhodně neprobíhal takhle: nijaké, špatně mířené šťouchání do mého perinea, lízání krku, kluk, který se pak svíjel v takových křečích, že jsem se bála, že ho postihl nějaký záchvat. Jednou jsem někoho málem uškrtila kabelkou, vzpomněla jsem si na kabáty, které při tom překážely, na sex, který je neohrabaný a neustále se při něm jeden druhému omlouvá. A najednou jsem byla překvapená, bylo to prostě příjemné překvapení. Měl ho přiměřeně velkého, i pokud jde o obvod, a přesně věděl, jak se pohybovat. Nikdy jsem v sobě nepocítila takový nárůst chuti to dotyčnému oplácet. Boky jsem tlačila proti jeho tělu a poslouchala, jak lehce sténá.

Ale bylo tu ještě něco, z čeho jsem byla překvapená úplně stejně: díval se na mě. Hleděl mi do očí. Většinou se přece člověk tomu druhému dívá přes rameno nebo má obličej zabořený do polštáře. Tohle bylo úplně jiné. Ruku mi položil na tvář a dál se na mě díval. Nikdy jsem si nepřipadala tak atraktivní, ale zároveň jsem se začala cítit nesvá, že snad ani nesmím mrkat. Mírně jsem vykulila oči. On oči překvapeně přivřel a rozesmál se.

„Udělej se…“

A nepřestával přirážet. Nevěděla jsem, jestli to je žádost, rozkaz, nebo soutěž, ale cítila jsem, jak ve mně narůstá energie, cítila jsem teplo po celém těle, a taky se mi třásly nohy. Vzpomínám si, jak jsem se udělala. Hodně silně, hlasitě jsem sténala, jeho ruce byly na mých stehnech a pokračoval silněji, hlouběji. Vzpomínám si, jak jsem na chvíli zpanikařila při pomyšlení na pohlavní nemoci a těhotenství. A to i přesto, že jsem právě měla úžasný sex na schodišti ve východním Londýně a udělala se jako nikdy. Když se na mě ještě díval, uslyšeli jsme klíč v zámku. Stu tam stál a díval se na bráchův nahý zadek, zapřený o moje roztažené nohy.

„Hej!“ zařval Danny. „Zavři ty dveře!“

Zasmála jsem se.

„Ty jeden parchante. To je ta její ségra z baru?“

Danny byl pořád ve mně.

„Mohl bys zavřít dveře a projevit tady dámě trochu respektu?!“

To už jsem se za ním vyloženě schovávala.

„Jdu nakoupit.“

Zavřel dveře.

Danny se narovnal. Popravdě řečeno, já byla příliš šokovaná, než abych se pohnula. Sedl si tam a poškrábal se na hlavě.

„V pohodě?“

„Jo, jo.“

Co teď říct? Mám mu říct, že jsem se udělala? Zeptat se ho, jestli se udělal on? Něco ukrutně romantického a upřímného?

„Nedáš si čaj?“ prohodil, když si zapínal kalhoty. Čaj jsem rozhodně chtěla. A chtěla jsem mnohem víc.

„Mám chuť na hranolky,“ hlesla jsem.

„Napíšu Stuovi, v téhle ulici dělají výborné.“

„A ten čaj bych si dala, pokud to platí. S mlékem, tři cukry.“

„Ježiši, máš ještě nějaké zuby?“

To mi přišlo strašně směšné.

„Tak já postavím vodu, Meg Callaghanová.“

„Tak dobře, Danny Mortone.“

Vytáhl mě nahoru a naše těla se opět octla u sebe, jeho tvář vedle mojí. Políbil mě. Ten polibek byl nádherný – a od té doby vždycky je. Ta intenzita, správná míra tlaku, způsob, jakým mě jemně zatahal za spodní ret, dokonalé umístění rukou. A taky si pamatuju, že jsem se s ním cítila neuvěřitelně bezpečně. Danny Mortone, pomyslela jsem si, s těmi tvými ošklivými, ale solidními botami: jdi mi udělat čaj, přines mi hranolky a takhle mě šukej do konce života, prosím.

Kéž bychom si to bývali dali do svatebního slibu.

Kapitola první

Probouzím se vždycky stejně: ksmrti unavená, srozcuchanými vlasy, se slinou vkoutku, vjeho starém tričku avkalhotkách zbalení po sedmi, které byly kdysi bílé, ale teď už jsou zašlé amezi nohama dost vytahané. Kolem pasu najednou cítím těžkou chlupatou ruku aozáda se mi otírá vousatá tvář. Má to být příjemné avzrušující, ale stal se ztoho spíš ranní stereotyp, jako by se chtěl tím třením zahřát avzbudit sám sebe. Dovedu si představit, že se takhle budí dejme tomu veverky.

Přitiskne se ke mně amezi půlky mi strčí svou ranní erekci. Už se za to ani neomlouvá, je to dané, je to něco tak samozřejmého jako jeho zbytečná potřeba poctít naši ložnici další várkou svých prdů. Prostě mě takhle vzbudí, ale úplně stejně by to zvládl ibudík. Někdy se ho snažím vydráždit, aby si sní víc pohrál, někdy zase nadrzo chce, abych mu ho vyhonila. Vtohle pondělní ráno si ale stanovil vyšší cíle.

„Rozdáme si to?“

Nehýbu se. Zvažuju jeho romantickou nabídku. Nohy si otírá omoje, rukou mi přejíždí po prsou ajedno zmáčkne tak, jako by zněj chtěl vyloudit legrační zvuk pískací kachničky. Je opravdu pozoruhodné, že ještě nejsem vzrušená, zato mi ale možná právě spustil laktaci. Otočím se kněmu.

„Musím si sundat tričko?“

„No, možná trochu…, jenom ať je vidím.“

Přikývnu, otočím se na záda avyhrnu si tričko, čímž odhalím svoje neoholené podpaží. Stáhnu si kalhotky aodkopnu je na kraj postele. Jak tak na mě leze, okamžitě si vybavím záběry zdokumentu omrožích. Po obou stranách mé hlavy se opírá olokty adívá se mi na oči– neříkám „do očí“, protože je mám zavřené apořád střídavě usínám.

„Budu hned, dáme si jen rychlovku, než se vzbudí holky. OK?“

Dá mi pusu na bradu, abychom se navzájem vyhnuli svému rannímu dechu, auž mi ho rve mezi ochablá stehna. Trochu ho odstrčím.

„Vem si kondom.“

„Neudělám se do tebe, neboj.“

„Což znamená, že se uděláš na čisté povlečení, které jsem povlíkala tenhle týden.“

„Zabíjíš atmosféru…,“ procedí mezi zuby anatahuje se do nočního stolku.

„Proč je ten šuplík plný lega?“

Najde kondom alehne si na záda. Vypadá to, jako by se musel soustředit na projekt, který má zachránit lidstvo. Nebudu lhát– nohy dávám dolů até chvilky využiju, abych si ještě pár vteřin pospala.

„Nechceš si naskočit, když už tu takhle ležím?“ ptá se.

„Ani náhodou.“

Znovu se nade mnou uvelebí adá mi pusu na nos. Následuje trocha tvrdošíjných nárazů, než najde správný úhel. Mimochodem– ztoho, jak jsem zaťatá, je naprosto jasné, že moje vagína taky ještě spí. Přiznávám, že to není úplně nepříjemné, aaspoň sdílíme trochu toho tělesného tepla. Hřejivé, to je to slovo. Párkrát ho do mě zasune, zaboří se mi obličejem do krku, akdyž pak zvedne hruď, peřina sletí dolů. Jeho tělo je ke mně kolmo asnaží se mi dát nohy nahoru khlavě.

„Tohle rozhodně ne.“

„Ale no tak, takhle mi to půjde líp.“

„Je tady strašná zima!“

Danny připouští, že mám asi pravdu, aznovu přes nás natáhne peřinu; hruď má teď přímo na mojí, zplošťuje mi prsa. Teď ho do mě pořádně vrazil. Dělám, že se mi to líbí, apopadnu ho za zadek. Za ta léta se mu kapánek změnil, už není tak pevný– ani jsem si toho nikdy pořádně nevšimla, protože je pořád tak akorát do ruky.

„Ksakru,“ hlesne.

„Co je?!“ Jen ať to není prasklý kondom.

„Zapomněl jsem na popelnici…“

„Kterou, sklo? To je vpohodě, to stihnem, než vezmem děti do školy.“

Jeho pravidelný rytmus mě víc avíc tlačí do matrace, při té námaze vidím, jak zadržuje dech atiše vydechuje. Apak, už skoro ve finále, se na chodbě rozsvítí světlo. Sakra. Okamžitě přestane aztuhne se mnou vtěsném objetí, jako bychom společně zamrzli. Slyšíme kroky na schodech.

„Měl bys zrychlit, už budou vzhůru.“

Začíná rytmicky přirážet. Na tváři je mu vidět, jak ho to zasouvání namáhá. Čelo se mu rosí, nosní dírky připomínají rozzuřeného býka. Zvedlejšího pokoje se ozývá dětský pláč.

„Danny, tak už se udělej…“

„Už skoro budu…, neumím to na povel, hergot…“

Začnu pohybovat boky tak, že by se za to nestyděla ani havajská tanečnice; vím, že ho tím udělám. Když uslyší další kroky aspláchnutí záchodu, znovu ztuhne. Ato další dítě nepřestává fňukat.

„Jo, pokračuj…, přesně takhle…“

„Prosím tě, ztiš se–“

„PŘIJDE MI NĚKDO UDĚLAT SNÍDANI?“

„JO, JÁ JI UDĚLÁM…!“ křičím mu přes rameno.

Já se ovšem neudělám ani zdaleka, to fakt nehrozí.

To dítě zpokoje už se nedá přeslechnout. Kolena tedy zvednu nahoru, ale neprožívám to, na pondělní ráno jsem byla nucena dopřát si až příliš moc atletiky. No ateď už přichází ten jeho známý zvuk, tělo se mu napnulo, nohy narovnaly aoči přestaly vylézat zdůlků. Hroutí se na mě, držím ho za ramena.

„Tím jsi mě dostala.“ Dá mi pusu na ucho aodvalí se.

„MÁM HLAD! ATESS MI NECHCE DÁT OVLADAČ!“

„NEŘVI, UŽ JDEM,“ řvu na ni. Chvíli vedle sebe ležíme ajá sleduju, jak si sundává kondom.

„Podej mi pytlík na plenky.“

Vezmu jeden znočního stolku adívám se, jak do něj balí tu urážlivou azbytečnou věc.

„Mám ti to udělat rukou?“

Zkoumám praskliny na stropě. Nejsem si jistá, jestli mám orgasmus vůbec zapotřebí– jestli na něj mám čas ajestli jsem schopná se na to soustředit uprostřed sourozenecké bitvy. Navíc spomyšlením na to, že ta tam dole pořád ještě spí nerušeným spánkem.

Zase si natáhnu kalhotky azamířím do vedlejšího pokoje, abych se postarala omimino. Když odcházím, zahlédnu Dannyho, jak tam napůl zhrouceně leží amá ho jako žížalu, která právě prorazila hlínu. Nohy od sebe, zcuchané chlupy lesknoucí se potem. Zjevně je mu úplně jedno, že máme doma zimu jako vRusku.

Jestli teď usne, praštím sním ozem jako wrestlingový zápasník.

„PTÁM SE, JESTLI MI NĚKDO UDĚLÁ SNÍDANI!“ zahřmí zezdola.

To je Eve, naše dcera číslo dvě, která má ráda, když se jí snídaně servíruje včas.

„Danny…!“

„Právě jsi mě zbavila mojí životní síly, dej mi ještě chvilku.“

„Jak si to rozdělíme? Chceš cereálie azáchvaty vzteku, nebo záškrt aplnou plenu?“

„Malá pořád kašle?“

„Jo.“

Vím to, protože jsem sní byla skoro celou noc vzhůru.

„Ateď už vstávej, než tě chytím za koule– ana těchhle prstech mám navíc kapky do nosu.“

„Jak zvrhlé.“

Myslí, že si dělám legraci. Vedle je nešťastné dítě. Otevřu dveře do jejího pokojíčku aona na mě zrohu postýlky upřeně zírá. Má rozcuchané vlasy, tvářičky červené. Heká jako tuleň. Zvednu její teplé, rozespalé tělíčko apřitisknu si ho ksobě, když ji přenáším do ložnice. Danny si přes nahé tělo přetáhne peřinu.

„Copak je, Citrónko?“

Polly je Citrónka jen proto, že má blonďaté vlasy aDanny si nepamatuje jména. Ano, dokonce ani usvých vlastních dětí.

Podám mu ji se skrytou radostí, vím totiž, že plínku už má vlhkou a„voňavou“.

Danny se posadí, položí jí ruku na záda aprsty jí na ně vyťukává rytmus písničky, kterou má vhlavě.

Pes vystrčí hlavu ze dveří, aby nám dal najevo, že potřebuje čůrat. Dům se probouzí jako medvěd grizzly ze zimního spánku, až na to, že je zima– tady je vždycky zima, protože teď žiju na severu Anglie azdejší verze chladu je něco, na co si moje jižanské kosti nikdy úplně nezvykly.

Dole slyším kroky anějaké hlasy. Televize? Eve sněkým mluví. Skočkou? Nebo telefonuje?

„Víš, Polly teď strašně kašle,“ říká. „Takže to je asi důvod, proč si přispali aještě mi neudělali snídani…“

„Ajéje, princezně Polly není dobře?“

Do prdele. Ona někoho vážně pustila do domu. Vykloním hlavu nad schody. Je to Patrick.

„Promiň, Patricku. Za chvíli jsem dole,“ zavolám.

Teď se pro změnu směje Danny. Doufám, že ho Polly počůrá. Župan si utáhnu kolem špeků apádím po schodech dolů, kde vidím Patricka opřeného ovchodové dveře, zatímco ho Eve zasvěcuje do drobných nespravedlností svého života. Usmívá se na mě jako vždycky. Víte, náš pošťák se jmenuje Patrick, takže vpodstatě máme pošťáka Pata. Nedělám si legraci. Když jsme se sem přestěhovali, pryč od Londýna avšeho, co jsem kdy znala, byla to první věc, která mě pohladila na duši apřiměla mě myslet si, že se mi můj nový život vJezerní oblasti bude líbit. Kdykoli mi moje sestry píšou, jak jsem na míle vzdálená od nejbližšího sushi baru, jak jsem vyměnila hlavní město za kravince, kozačky za holínky aže žiju mezi lidmi, kteří nosí tvídová saka beze stopy ironie, vmetu jim do tváře pošťáka Pata. Podívejte se na sebe, na své toxické městské životy ana své pošťáky, kteří se mění každý týden anosí vám blbé letáky. Já běhám po zelených kopcích jako Krakonoš. Amůj pošťák se fakt jmenuje Pat.

Nosí podkolenky ašortky, klidně iuprostřed zimy. Aprotože si ze sebe umí udělat srandu, jeho žena mu do okna jeho červené dodávky vyrobila vycpanou černobílou kočku, přesně jako vseriálu. Pata oficiálně miluju.

Nicméně… okno našeho obýváku se nešťastně nachází hned vedle vchodových dveří– což znamená, že když nám Pat doručuje poštu, často vidí víc, než by si přál. Holky mu většinou otevřou, už když ho vidí, jak se blíží po příjezdové cestě, takže nás nic nevaruje, že už je tady. Což znamená, že mě zná třeba vneutaženém županu, Dannyho vtrenýrkách (ten chlap necítí zimu ani stud) anaši malou dceru, jak křičí, že jsme jí dali špatnou barvu misky. SPatem se bavím minimálně, ale pokud vím, celý život žije tady apochází zrodiny zrzků pošťáků. Na Vánoce mu holky vždycky vyrobí přáníčko amy mu dáme domácí cukroví. Ráda si představuju, jak je ukrbu chroustá kčaji aten mu podává manželka, která má na sobě klasickou vlněnou sukni.

Blížím se ke vchodovým dveřím asnažím si držet jakés takés dekorum, přestože vím, že mě už viděl vhorších stavech jakési polonahoty, kdysi možná ještě sdítětem uprsu. Znamená to, že sním vždycky dojde na spoustu mrkání ajemných narážek– což se snažím ignorovat, aby mi to nekazilo tu představu jezerní idylky stím cukrovím.

„Dobré ráno, paní Mortonová. Se vede?“ Mrk, mrk. Pat tohle říká často, aikdyž jsem si od Dannyho zjistila, že to znamená „jak se máte“, pořád nevím, jak na to reagovat. „No, víte…, takhle atakhle.“

Náš pes, pan T (neptejte se…) nás přijde zkontrolovat. Dřív se na pošťáky vrhal bez varování, ale už má svůj věk aje mnohem klidnější. Na druhou stranu jsem si moc dobře vědoma, že by na něj mohl vyprázdnit svůj starý močový měchýř, kdybych nezareagovala dostatečně rychle. Pat se kněmu skloní apohladí ho po hlavě.

„Neměly byste se, děvčata, chystat do školy? Tik tak… Jak je na tom princezna Polly stím kašláním? Podařilo se vám sehnat ten švýcarský sirup proti kašli?“

Potíž svenkovským pošťákem spočívá vtom, že toho ovašem životě ví mnohem víc než normální pošťák. Pat byl svědkem všech našich rodinných dramat.

„Ona ale není opravdická princezna,“ pípne za mnou Tess.

„Ajsi si jistá?“

„Jo, protože nejsme královská rodina. Jinak bychom nebydleli vKendalu anejezdili Volvem.“

Tess je naše nejstarší dcera ajejí suchý smysl pro humor je mi víc než povědomý. Pat se zasměje, mrkne na mě apodá mi hromádku pošty, spolu sobyčejnou papírovou krabičkou.

„Dneska je velký den,“ dodává.

Starému Bobovi všechno nejlepší knarozeninám– ode mě, June adětí.

To je další věc pro Kendal typická: každý se tady zná skaždým. Bob, můj tchán, je součástí mafie Kendalského golfového klubu, což znamená, že kdybyste zhruba nakreslili Vennův diagram, byl by tady spojen skoro skaždým. Jednou jsem namítla, že je to všechno trochu incestní, načež mě Danny pod jídelním stolem kopl do nohy.

„Vyřídím,“ odpovídám.

„MÁME NĚJAKÝ CHLEBA, KTERÝ NENÍ PŮL NAPŮL?“ ozve se Eve zkuchyně.

„Tak já už musím jít.“

„Asi usebe nemáš nějaký chleba, co?“ zeptám se Pata.

„Jen svoji klobásu, bohužel,“ zahihňá se amrkne. „Přeji vám hezký den, paní Mortonová.“

Ach, Pate.

„Tobě taky, Pate.“ Mluvíme orakouských párečkách, nebo opořádných maďarských klobásách…? Tess si nás oba zvědavě prohlíží.

„Proč by pošťák vozil maso?“ ptá se. Podívá se na mě pohledem svého otce; tím, kterým se na mě dívá, když se pokouším ojakékoli narážky, kterým prostě nerozumí.

„To byl vtip.“

„Kdo vtipkuje omase?“

„Pošťáci.“

Pan T se postaví vedle mě adělá ty své psí pohyby. Chudák pan T.

„No tak pojď, čokle.“ Jdu kzadním dveřím, abych ho pustila ven. Venku mrholí. Když jde pan T zalévat moje kytky svou močí, vypadá stejně neohroženě jako já. Stojím tam atisknu si poštu khrudi. Eve zatím stojí uprostřed kuchyně auž má otevřené všechny skříňky.

„Není tu nic kjídlu,“ prohlásí.

„Je tu bílý toustový chleba, který jsi včera měla smarmeládou,“ odpovím.

„Není bílý, je to takový ten půl napůl, kde je itmavá mouka. Myslíš, že jsem blbá?“

Nemyslím. Myslím si, že tvůj otec je hloupý, protože to nepozná. Tobě je pět let ajsi jedno ztěch dětí, které poznají, když změním značku fazolí nebo když se do domu pokouším propašovat ovocný džus bez cukru. Odmítám diskutovat ochlebu, takže ho vyndám zpytlíku astrčím do toustovače. Eve teď má takový ten tvrdohlavý obličej, kvůli kterému jí chci do konce života kupovat chleba půl napůl, což je balení, ve kterém jsou jak bílé, tak tmavé krajíce.

„Tady jsou lupínky…“

„Nemám je ráda.“

„Tak ovesnou kaši?“

„Nejsem medvěd.“

„Eve Mortonová, neopovažuj se hrát si dnes na vybíravou princeznu…“ Vyměníme si vražedný pohled. Pětileté dítě, které chce jít tak brzy ráno do války? Jen do toho.

Nahoře naříká další dítě.

Pan T vpluje do kuchyně, vrtí ocasem. Hodím mu sušenku, která se mu odrazí od hlavy, protože ho opustily reflexy zmládí. Podívá se na mě ana sušenku. Soucítím svámi, paneT. Opravdu.

„Co je vté krabičce, mami?“ Tess se probírá poštou. Zatřese krabičkou, ve které to zachrastí. Trošku do ní šťouchnu nožem na máslo. Část mého já je napůl nadšená, že máme doma krabici, kterou můžu proměnit vTessin domácí úkol ovikingské lodi, co má na příští týden. Je to obyčejná krabice– nepochybně to bude něco pro Dannyho. Je šéfem vpapírně, což je stejně nudné, jak to zní, ale zase to znamená, že mám navždy vyřešené zásoby papírů A4. Otevřu ji ana chvíli ji odložím, abych mohla ze skříně vytáhnout Eve, která tam loví sušenky.

„Sušenky nejsou snídaně!“

„Ale jsou. Cereální sušenky snídat můžeš– viděla jsem to vtelce.“

Za telku areklamy může Danny– je to asi tímhle severským zvykem, že moje dcery nevědí, co je opravdové jídlo kvečeři, acupcakům říkají buchty. Eve je vyloženě odhodlaná snídat Bebečka.

„BeBe sušenky jsou speciální sušenky pro lidi, kteří musí snídat ve vlaku, protože spěchají,“ říkám.

Nahoře slyším, jak Danny nadává, protože musí rozbalit nové balení papírových kapesníků aneví si rady sextra tajným kouzlem, jak se taková věc vlastně otvírá. Věci padají na podlahu.

Spětiletým dítětem se hádám osušenkách ksnídani.

„Mami, co je to trojitá radost?“ zkoumá Tess obsah krabice.

Jaká radost, co to proboha je? Už jenom zavrtím hlavou… Nemám sílu řešit zároveň sušenky ituhle pitomost. Nahlédnu dovnitř. Je to modré adlouhé jako váleček na malování. Co za novodobé kuchyňské nesmysly mi to máma posílá?

„Já nevím, Tessie. Je to teď důležité? Vážně?“

„Tady se píše, že má víc funkcí avětší obvod, aby ti pomohl dosáhnout organismu.“

„Prosím tě, očem to mluvíš?“

Popadnu krabici avytáhnu dotyčný předmět zplastového obalu. Proč je modrý? Držím to vruce. Je obrovský. Proč je zgumy? Pak si uvědomím, že to má dole koule. Vykřiknu aupustím ho na zem. Působivě se odrazil. Tess aEve na něm mají úplně přilepené oči. Mám chuť přiskočit ke stolu avynést je zkuchyně do bezpečí, jako by právě udeřilo třeba zemětřesení. Sehnu se, vezmu ho, schovávám ho za župan arychle ho nacpu zpátky do krabice. Co má tohle jako znamenat?

„DĚVČATA, končíme srozbalováním. Jdeme se připravit do školy.“ Zatleskám rukama jako lachtan. „Hned! Nasnídat se můžeme potom.“

Tess mě podezřívavě sleduje, když se snažím zavřít krabici.

„Proč se zlobíš?“ Eve vypoulí oči anapodobí můj rozčilený výraz.

„Nezlobím se na vás. Nezlo… Já jen… Běžte si pro školní uniformy, prosím, prosím…“

Mé zoufalé prosby naštěstí vedou ktomu, že se odplouží zkuchyně akonečně jdou po schodech nahoru. Na okamžik ztuhnu. Zase otvírám krabici, pomalu, jako by ta věc mohla utéct. Vážně je to to, co si myslím, že to je? Znovu ho vytáhnu azvědavě si ho prohlížím, tohle modré dildo. Pan T se vrátil do svého koutu kuchyně, aby si zdříml. Kocour Magnum (zvolili jsme zvířecí jméno zosmdesátek) si ze svého místa nějak zvědavě prohlíží dildo. Cítím potřebu zvíře chránit. Chraň si své kočičí oči! Nemůžu tě takhle kazit. Strčím to zpátky do krabice.

No ateď je tu otázečka– proč je ta věc vůbec tady. Vnašem domě. Vyplnila jsem snad nějaký online průzkum azapomněla zaškrtnout políčko? Občas takové průzkumy vyplňuju. Nebo mi to někdo poslal, aby mě vyhecoval? Fuj, co když to někdo poslal jako nějakou lest, aby mě dostal do postele? Něco jako 3D fotka ptáka? Chválím snahu, ale jsem znepokojena, že by někdo zašel tak daleko– extrémně daleko. Na druhou stranu, možná to někdo poslal znenávisti. Možná mám být já ten šulin? Ane jen tak ledajaký. Pořádný šulin. Vzpomínám na lidi, které jsem vposledních týdnech mohla nějak naštvat. Máme tady tu mámu uškolní brány, která mě nemusí od té doby, co Tess porazila její dceru vsoutěži ve čtení. Nebo to mohla být Trish zposilovny, která konečně přišla na to, že jsem to byla já, kdo si při józe prdnul asvedl to na ni. Pak je tu bývalý přítel zvysoké, kterého jsem odkopla, protože nosil lodičky. Když si to takhle uvědomíte, je docela problém, že na světě existuje úctyhodný seznam lidí, kteří by mohli mít důvod poslat vám ptáka.

Ale pak zkrabice vyndám fakturu. Všimnu si adresy na přední straně. Je pro Dannyho. Že by Danny byl ten šulin? Nebo mi koupil dildo? Nebo ho koupil pro sebe? Pro… Na okamžik ztuhnu. Danny vchází do kuchyně adrží Polly pod paží– tak, jak je zvyklý držet děti– jako farmář drží nově narozené jehně. Má na sobě trenýrky astaré tričko, stařecké pantofle dotvářejí jeho směšný vzhled. Než se posadí ke stolu, setře Polly soplíky zjejí usmrkané tváře. Krabici svírám vruce. Mám se ho zeptat, proč si objednal dildo? Teď, když na koleni houpe naši nejmladší? Zkoumám jeho tvář, když si rukou nabírá hrst lupínků. Dildo jsem nepoužila už léta. Když jsem byla svobodná, nezávislá žena apracovala jsem jako novinářka vobdobí, kdy ještě letěl Sex ve městě, každá žena vlastnila nějakého robertka jako vyjádření své sexuality.

Když jsem začala chodit sDannym, měli jsme vzrušující, pravidelný sex. Občas se vytáhl robertek, ikdyž si vzpomínám, že zněj nebyl příliš nadšený– zejména proto, že ten můj byl třpytivý. Danny byl přesvědčen, že nějak není správně zapnutý, takže se bál, že se přehřeje arozpustí. Ale měli jsme slušný sex ibez něj apak jsme se vzali. Sex se nevytratil kvůli manželství. Vytratil se kvůli chaosu sdětmi arodinou. Kde je ten třpytivý robertek teď? Možná vkrabici vgaráži. Nebo ještě hůř, vkrabici na půdě mých rodičů.

Pořád tu visí otázka, proč je tohle modré dildo tady. Ateď. Trochu mi vyschne vkrku, jak mi hlavou běží různé důvody. Možná ho koupil jako vtípek pro svého bráchu. Možná ho objednal úplně omylem. Možná hledal váleček aneměl brýle, takže kliknul na špatné zboží. To je hned. Měla bych se ho zeptat, udělat si zněho srandu. Danny se vždycky vnašem manželství řídil tou jejich severskou přímočarostí– upřímnost nadevše; robertek nadevše.

Chvíli zírám na krabici avracím se knejhoršímu scénáři.

„Tak jsem vpráci řekl, že přijdu až po obědě,“ říká Danny. „Můžeme jít sholkama do školy, na nádraží vyzvednout Stua aon se pak může vrátit sem. Chtěl zůstat umámy státou, ale ti tam mají další hosty na dnešní večírek. Může se na chvíli natáhnout na pohovku.“ Jeho slova slyším, ale nedokážu je zpracovat. Podívám se na něj, jak si přivoní kPollyiným vlasům. Dannyho mladší bratr Stu přiletěl ze Sydney, aby se zúčastnil oslavy sedmdesátých pátých narozenin Boba Mortona, která je dnes večer– začíná těstovinami ašumivým vínem ve vyhlášeném podniku Don Francesco. Všichni se těší, až přijede. Stu je dárek od nás. Možná je to dildo od Stua? Je to ten typ– už tady jednou bydlel apamatuju si, jak se jednou opil tak, že nám komplet pozvracel náš nový koberec, což znamená, že mu náš kocour už tak docela nevěří.

„Jo, to je vpohodě,“ odpovím.

„Volala máma. Stůl uDona Francesca je zamluvený na půl osmou.“

„Jo…“

„Tátovi se to bude líbit. Jeho kluk je zpátky, nesurfuje někde na druhé straně zeměkoule.“

Danny všechno říká na rovinu, tak, jak on to umí. Vždycky je vtom nějaká metoda. Byl by dobrý varmádě, nebo jako šéfkuchař. Jen máloco ho vyvede zmíry. Měla bych se ho na to prostě zeptat, musí přece existovat nějaké rozumné vysvětlení.

„Tatí, mamka říkala, že jsem vybíravá princezna, anechce mi dovolit sušenky ksnídani!“ Eve se zjeví vuniformě polité včerejším jogurtem. Danny na mě hodí ten pohled, že nebude podporovat pětileté dítě asrážet mi autoritu. Dívám se, jak si ji dává na druhou nohu, aby jí pomohl se učesat avyslechnout si její trápení.

„Víš, Koťátko, mamka má pravdu. Sušenky ksnídani normálně lidé nesnídají. Jak by se ti pak ve škole přemýšlelo, být jenom na sušenkách?“

Chvilku ho sleduju, jak zvládá mít obě holky na klíně. Eve je Koťátko zjednoho prostinkého důvodu– má velká alesklá kukadla jako kotě zkreslených pohádek.

Je to typická tatínkova holčička, hlavně vtom, jak se kněmu ráda tulí. Ateď se na mě naschvál vítězoslavně dívá přes celou místnost. Prsty mu přejíždí po vousaté bradě.

„Můžeš si převléknout tu uniformu, zlatíčko?“ zeptám se.

„Zlatíčko mi říkáš, jen když něco chceš,“ opáčí.

„Chci, abys šla nahoru anašla si svetr, který nesmrdí po kočce avpředu nemá jogurt.“ Hlas se mi trošku zachvěje. „Maminka se prostě zlobí kvůli té věci vkrabici.“

„Vjaké krabici?“ ptá se Danny.

„Vtéhle,“ ukážu.

Eve se odplouží, slyším její kroky na schodech. Teď je ta správná chvíle. Otevřu krabici. Neřeknu ani slovo, jen zvednu tu věc tak, jako bych zvedala jeho kalhoty se skvrnami od hoven, které nechal na podlaze vložnici. Chceš mi to vysvětlit? Zjeho pohledu nedokážu nic vyčíst. Je vněm mírné překvapení, ale spíš vidím, jak mu vhlavě probíhají myšlenky, co říct, aby to bylo správně.

Takovou reakci jsem nečekala.

„Myslím, že by se na to Polly neměla dívat, vždyť oslepne.“ Zakryje jí oči aona se zachichotá. Nemůžu dýchat. Nakonec se mi podaří dostat ze sebe to důležité slovo:

„Proč?“

Na chvíli se odmlčí.

„Je to dárek.“

„Pro mě?“

„Pro tebe.“

„Květiny jsou dárky!“

„Ale květiny umírají…“

„No, vypadá to, že chceš usmrtit spíš mě– sexuální hračkou. Tohle je přece absurdní…“ Ana důkaz svých slov se to dildo snažím obtočit prsty. „Ježiši, vždyť je to jako přerostlá cuketa.“

„Polly nemohla být omoc menší, když jsi ji porodila.“

To Dannymu není vůbec podobné, že si předem nezkontroluje rozměry toho, co kupuje.

„Proč si proboha myslíš, že bych to chtěla znovu zažít?“

Pečlivější prohlídkou zjistím, že se to dildo dodává spřísavným nástavcem aje protkané umělými žilami.

„Bylo by to jako rozdávat si to spařezem!“

„Jen jsem si říkal, víš…, vybrat něco trochu většího pro potěšení dámy…“

„Takže je to ipro tebe, aby ses mohl dívat, jak si to dělám?“ Dítě teď vypadá trochu zmateně. Tohle ji může poznamenat na dlouhá léta, vryje se jí to do paměti. Snažím se, aby nevěděla, očem se bavíme, adildo držím mimo dohled.

„No víš…, poslední dobou to trochu vázne. Vím, že jsme dneska ráno měli rychlovku, ale myslel jsem, že by to mohlo být zpestření.“

Nevěřícně jsem se zasmála. To se prostě děje, když se narodí dítě: sex jde na chvíli stranou. Jeho kouzlo znovuobjevíme zase za pár měsíců, až se moje tělo vzpamatuje amy budeme mít na podobné aktivity energii. Jenže jsme neustále unavení ajá vypadám pořád hrozně.

Vstane astoupne si vedle mě ke kuchyňské lince. Nevím, co mám dělat, atak ho praštím. Tím dildem.

„Nebolelo to.“

„Škoda.“

Myslím na tu jeho ranní erekci mezi mými půlkami ana to, jak jsem to občas ignorovala. Myslím na vzrušení, které už nějakou dobu tvrdě spí. Myslím na manžela, který mi koupil uměláka, aby se pokusil naše touhy probudit. Jak se deset let manželství změnilo vto, že stojíme vkuchyni azíráme na obrovskou, trochu osamělou modrou sexuální hračku.

„Kdybych chtěla mít sex, měla bych ho snad stebou, ne?“

„Jo…, ale co máme děti, mám někdy pocit, že se dost často tváříš, jako bys mě chtěla probodnout, akdyž to… děláme…, je to jiné… Nevypadáš, že bys to chtěla, ajá nejsem úplně…“

„No promiň…!“

„No atvoje prsa, víš…, ono všude teče mlíko…“ Během minuty jsme se dostali od absurdního kurážlivému.

„Takže říkáš…, že se ti do sexu se mnou momentálně nechce, tak jsi mi dal dildo, abys mě zabavil, než budeš milostivě zase chtít?“

„Ne.“

„Takže ho chceš pro sebe… ode mě?“

Vsexu jsem otevřená, pokud to chce… Je fakt, že nikdy předtím nechtěl, abychom něco takového prováděli. Máchám dildem ve vzduchu. Začíná to vypadat, že by se to dalo použít jako zbraň. Polly vypoulila oči– inemluvně asi ví, jak je to absurdní. Danny se směje.

„Zatím jsem vpohodě. Kdybych TO náhodou chtěla, ruku mám vnaprosté kondici. Amimochodem, elektrickým zubním kartáčkem to taky jde.“

„To je hustý,“ hlesne.

„Tvůj nepoužívám.“

„Díky za to.“

„Tahle konverzace měla asi proběhnout, než jsi vysolil…,“ prohlížím si fakturu, „… skoro čtyřicet liber za tenhle výmysl.“

„Tak já to příště nadhodím uvečeře, jo?“

„Usmažáku abrambor?“

„Klidně. Jojo, dáme si taky čokoládovou pěnu, půjdeme nahoru avyzkoušíme si to stím monstrózním modrým dělem, které mi schováš do šuplíku sponožkami.“

Zmonstrózního děla najednou dostanu záchvat smíchu. „Aty si myslíš, že tohle chci? Nevím, co na to říct, Danny. Na takové řeči je asi ještě brzo.“

Ruku si dá za hlavu atak napůl se zasměje. Pořád nedokážu zaregistrovat žádné emoce– ani to nevypadá, že by mu bylo trapně.

„Mohla bys to někomu dát,“ navrhne.

„Fuj…“

„Vždyť je nepoužitý. Schovej ho pro školní tombolu…“

„Ti by ani nevěděli, co sním. Náhodou bych šla kněkomu znich domů azjistila, že se používá jako hračka pro psa,“ odpovím.

„Na, Alíku, buď hodný pejsek ajdi si hajnout se svým obřím ptákem.“

Oba se smějeme. Tess vletí dovnitř ado šuplíku spříbory vrazí něco stakovou rychlostí, že jsem to nezažila. Podívá se na prázdnou krabici.

„Eve ukradla krabici sušenek, víš? Nahoře snědla tři.“ Pobíhá vkuchyni staškami sučebnicemi aškolními botami. Danny se mi podívá do očí.

„Měli bychom se převléknout, nechci, aby holky přišly pozdě. Ďolíčku, dojdi si pro ty gumičky do vlasů. Skončili jsme?“ zeptá se mě.

„Děláš mi jenom culík?“ zeptá se otce.

„Jo, skončili jsme.“