Mrtvé hlasy

Copyright © 2019 by Katherina Arden

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,

an imprint of Penguin Young Readers Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí býtrozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Adéla Tošovská, 2022

Cover illustration © Matt Saunders, 2022

Cover design © Eileen Savage, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2542-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-2543-4 (mobi)

Garrettovi,

kamarádovi, spolubydlícímu, v podstatě sourozenci,

protože jsem ti slíbila, že se v téhle knize objevíš,

ale nikdy jsem netvrdila, že budeš kladný hrdina.

1

Zima ve východním Evansburgu, krátce po setmění; pětice lidí vyrazila vojetém starém subaru změsta do sněžné vánice. Sníh se solí jim odletoval od kol, když vyjeli na dálnici směrem na sever. Na silnici byli téměř sami. Větší sněhová bouře přinese včásti Vermontu přes noc dvacet centimetrů sněhu, ozvalo se vpraskajícím rádiu. Na silnici buďte opatrní.

Subaru jelo dál. Vpředu seděli dva dospělí. Vzadu tři děti.

Coco Zintnerová seděla vzadu na prostředním sedadle, protože byla nejmenší. Byla malá ahubená, měla modré oči avlasy (kterých si na sobě cenila nejvíc) blonďaté se zvláštním růžovým nádechem. Nervózně koukala ven skrz přední sklo. Silnice vypadala kluzká. Aoni po ní pojedou ještě tři hodiny.

„Paráda,“ prohlásila dívka nalevo od Coco. Jmenovala se Olivie Adlerová. Byla to její nejlepší kamarádka anervózní nebyla ani trochu. „Dvacet centimetrů za noc.“ Přitiskla nos na okénko auta. Měla velké tmavé oči avlasy se jí kroutily jako vývrtky do kudrlin, na které byl hřeben krátký. Zírala do vánice aradovala se. „To bude zítra zábava.“

Druhý nejlepší kamarád Coco– seděl napravo– se na Ollie zakřenil. Kufr auta byl narvaný zavazadly. Zašmátral vněm apoplácal své zelené přezkáče. „Bude tam světlo,“ řekl. „Netvař se tak vyděšeně, Skřítku.“

To platilo Coco. Ta se zakabonila. Brian vymyslel přezdívku skoro každému. Měla Briana ráda, ale svou přezdívku nesnášela. Nejspíš proto, že skutečně byla tak trochu skřítek. Brian měl nejhezčí úsměv, co znala. Narodil se na Jamajce, ale jeho rodiče se přestěhovali do Vermontu, ještě když byl mimino. Byl černoch, nijak zvlášť vysoký, hvězda školního hokejového týmu. Miloval knihy stejně jako góly, apřestože někdy mohl působit jako zabedněný hokejista, vždy hned poznal, co se kolem něj děje. Například že Coco je nervózní. Přála si, aby si zní kvůli tomu neutahoval.

Byl první den zimních prázdnin acelá pětice mířila na hory: Ollie, Brian aCoco plus Olliin táta (který řídil) amaminka Coco (ta seděla na sedadle smrti).

Ani jeden zdospělých si ve skutečnosti nemohl dovolit týden na horách. Maminka Coco byla novinářka aOlliin táta prodával solární panely. Ale před měsícem se Olliin táta vrátil zpráce súsměvem.

„Co je?“ zeptala se Ollie. Seděla isCoco vkuchyni uvnitř Vejce, jejich rozplácnutého starého statku. Před sebou měly hrnky horké čokolády atrumfovaly se, kdo postaví větší pyramidu zmaršmelounů.

Pan Adler se zasmál. „Chcete jet oprázdninách na lyže?“

„Cože?“ odvětily obě dívky najednou.

Ukázalo se, že Olliin táta získal prémii. Za to, že prodal hodně solárních panelů. Týden pro něj ačtyři další osoby na Jedlové hoře.

„Jedlová hora?“ zeptala se Ollie udiveně. „Ale tam to přece ještě ani neotevřeli.“

Jedlová hora byla nejnovější lyžařská oblast ve Vermontu. Předtím se na ni nesmělo. Patřila nějaké škole. Ale teď získala nové majitele, kteří zní udělali zimní středisko.

„Ale jo,“ poznamenal pan Adler vesele. „Na zimní prázdniny tam pustí pár lidí, než to oficiálně otevřou. Chcete jet? Coco? Jela bys smaminkou?“

Coco se naučila lyžovat teprve tuhle zimu apořád jí připadalo, že sjezdování znamená mrznout, aještě se při tom bát. Nebyla si jistá, jestli se jí chce jet. Ale Ollie už štěstím tančila po domě aCoco ji nechtěla zklamat.

„Jasně,“ odpověděla slabým hláskem. „Jo, pojedu.“

Teď skutečně seděli vautě askutečně jeli aCoco měla husí kůži, když si představila tu vánici, kluzkou silnici acíl cesty vpodobě velké hory, kde bude zima. Přála si, aby byly zpět uOllie doma, ukamen astavěly pyramidy zmaršmelounů. Vítr hnal sníh proti přednímu sklu.

Coco odpověděla Brianovi tónem, který nemohl nikoho oklamat: „Já se nebojím lyžování.“ Aukázala na přední sklo. „Bojím se řízení ve vánici.“

„No,“ ozval se pan Adler vpředu klidně, „prakticky vzato, já řídím ve vánici.“ Zařadil rychlost. Měl stejně tmavé vlasy jako Ollie, jen rovné. Na zimu si nechal narůst dlouhé nazrzlé vousy. Hřejou, říkával.

„Ajde ti to skvěle, tati,“ řekla Ollie. „Tobě iSusie.“ Susie bylo to subaru. „Táta už řídil ve vánici mockrát,“ prohodila směrem ke Coco, aby ji uklidnila. „Vpohodě.“

Lampy zmizely kus za Evansburgem ana silnici byla tma, kterou protínala jen jejich dálková světla.

„Neboj, Skřítku,“ řekl Brian, „do příkopu snad nespadneme.“

„Snad?“ zeptala se Coco.

„Určitě,“ prohlásila její maminka ze sedadla spolujezdce. Otočila se dozadu apodívala se na Briana přísným pohledem. Brian se tvářil jakoby nic. Coco ajejí maminka měly úplně stejně modré oči, ale maminka byla vysoká, ne malá, aměla blonďaté, nikoli narůžovělé vlasy. Coco doufala, že se třeba ještě vytáhne.

„Jestli sjedeme do příkopu,“ řekla Ollie, „budeš nás muset vytlačit zpátky, Briane.“

„Né,“ opáčil Brian. „Ty jsi větší, roztlačovat budeš ty.“

Coco je přerušila. „Můžete nás roztlačit oba. Máme něco ke svačině?“

To je všechny rozptýlilo. Byl čas na večeři asvačinu ssebou měli. Pan Adler byl na svačiny specialista. Každému udělal velký sendvič zdomácího chleba sburákovým máslem adžemem.

Když snědli sendviče, každý si dal jablko adohromady velký pytlík brambůrek. Ty taky dělal pan Adler.

„Je to složitý, vyrobit brambůrky?“ zeptala se Coco nevěřícně aolizovala si přitom sůl zprstů.

„Ne,“ odpověděla Ollie nadřazeně. Pomáhala sjejich výrobou. Ataky, jak se Coco domnívala, jich spoustu snědla, ještě než vůbec vyjeli. „Ale olej prská.“

„Vím, co si uděláme, až budeme příště uvás,“ řekl Brian mezi chroupáním. „Jsou skvělý.“

Zrovna se přetahovali oposlední brambůrku, když subaru konečně sjelo zdálnice. SILNICE DO HOR, stálo na ceduli. Cesta se prudce zvedala. Na jedné straně byly stromy. Na druhé rokle se zamrzlým potokem. Olliin táta řídil vánicí, jako by ho to vůbec nezajímalo, avykládal utoho hloupé vtipy.

„Co řekne čínský pes svému dítěti, když ho odvede do školy?“ zeptal se.

Ollie si vzdechla. Její táta miloval hloupé vtipy.

„Čau-čau!“ vykřikla Coco vítězoslavně avšichni zaúpěli, ale taky se zasmáli.

„Řidiči by měli dávat pozor, nevjíždět na neudržované vozovky, apokud je to možné, nevyjíždět vůbec,“ ozvalo se zrádia.

„Prima,“ prohlásil pan Adler bezstarostně. „Míň lidí na silnici dneska avíc sněhu pro nás zítra!“

„Když myslíš,“ opáčila maminka Coco. Znepokojeně sledovala rostoucí příval sněhu. Coco ten pohled znala. Coco ijejí maminka byly velmi opatrné. Na rozdíl od Ollie ajejího táty, kteří se spíš do věcí vrhali po hlavě.

„Chcete říct další vtip?“ zeptal se pan Adler.

„Tati, nemohli bychom stanovit nějaký limit pro vtipy, když jsme na výletě?“ zeptala se Ollie.

„Pokud řídím já, tak ne,“ namítl její táta. „Ještě jeden. Víte, proč povýšili strašáka?“

Na chvíli se rozhostilo podivné ticho. Strašáky fakt nemuseli.

„Nikdo?“ zeptal se Olliin táta. „Opravdu nikdo? Připadám si, že si povídám sám se sebou. Protože vynikal ve svém poli! Chápete? Ve svém poli?“ Olliin táta se zasmál, ale nikdo se kněmu nepřidal. „Ach jo, sváma je to těžký.“

Trojice vzadu mlčela. Olliin táta to nevěděl, ale měli dobrý důvod, proč se jim strašáci nezamlouvali. Vříjnu společně se zbytkem celé jejich šesté třídy na dva dny zmizeli. Pouze Ollie, Brian aCoco si pamatovali všechno, co se během těch dvou dní stalo. Nikdy to nikomu neřekli. Doma ina policii tvrdili, že se ztratili.

Přitom se neztratili. Ale kdo by jim věřil, kdyby řekli pravdu?

Byli uneseni do jiného světa. Světa za mlhou. Setkali se tam se strašáky, kteří se je snažili odtáhnout audělat znich taky strašáky. Ocitli se vdomě duchů anajedli se tam, proběhli kukuřičným bludištěm anakonec se setkali sněkým, komu se říkalo usměvavý muž.

Usměvavý muž vypadal obyčejně, ale obyčejný nebyl. Splnil vám nejtoužebnější přání, když jste ho poprosili. Ale žádal za to svou cenu. Strašnou cenu.

Ollie, Brian aCoco usměvavého muže přelstili. Přežili návštěvu světa za mlhou avrátili se domů. Odešli do toho světa jako lidé, kteří se moc neznají, avrátili se jako nejlepší kamarádi. Teď byl prosinec, byli všichni spolu aměli prázdniny. Všechno bylo fajn.

Ale ipo těch dvou měsících měli pořád noční můry. Apořád neměli rádi strašáky.

Ticho vautě rostlo asilnice stoupala stále prudčeji vzhůru. Rádio náhle zašelestilo elektrickým výbojem apak zmlklo.

Všichni čekali, že to vněm zapraská aprobudí se znovu kživotu. Nic.

Maminka Coco se naklonila azaklepala na něj, zmáčkla knoflík, ale nepomohlo to. „To je divné,“ řekla. „Možná ta vánice.“

Coco rádio nechybělo. Nacpala se burákovým máslem achtělo se jí spát. Položila si hlavu na Olliino rameno stím, že si zdřímne. Brian si četl Plavbu Jitřního poutníka. Měl rád námořnické příběhy. On iOllie přečetli Krvavého kapitána apár týdnů se hádali, jak příběh skončil. Coco tu knížku přečetla taky, aby věděla, oco se kamarádi přou, ale bylo to opirátech. Nebavilo ji to aměla pocit, že je tak trochu mimo. Coco vlastně neměla moc ráda romány. Měla ráda knížky oskutečných věcech. Ohmyzu adinosaurech ahistorii letů do vesmíru.

Brian si svítil do knihy mobilem. Ollie se opřela tváří ookno azírala do noční bouře. Coco, vpolospánku shlavou na jejím rameni, vzpomínala na poslední šachovou partii, kterou hrála. Bylo to na internetu, sněkým, kdo se jmenoval @behemoth.

Coco milovala šachy. Její nejoblíbenější knihy byly oslavných šachistech aslavných zápasech. Strašně ráda hrála přes internet. Na internetu se nikdo nemohl vytahovat ani si myslet, že ji snadno porazí jen kvůli tomu, že je malá amá růžové vlasy. Ospale si procházela úvodní tahy poslední hry. Měla bílé figurky, které vždy začínají hru, azahájila dámským gambitem…

Šplhali výš avýš.

Coco usnula, vmyšlenkách stále ušachů.

Zdál se jí sen. Ne ošachách.

Ve snu kráčela temnou chodbou, tak dlouho, až nedohlédla na konec. Na koberec dopadalo měsíční světlo avytvářelo na něm mříž. Ale nikde nebyla žádná okna. Jen měsíční světlo. Ašílená zima. Na každé straně stála řada jednoduchých bílých dveří, barva na nich popraskala aodlupovala se. Za jedněmi dveřmi Coco slyšela někoho plakat.

Ale za kterými? Byly jich tu snad stovky. „Kde jsi?“ volala Coco.

„Nemůžu je najít,“ vzlykal dívčí hlas. „Dívala jsem se všude, ale nemůžu je najít. Matka říká, že dokud je nenajdu, nemůžu domů.“

Coco měla pocit, že slyší, jak se za ní plouží nějaké kroky. Těžké, nepravidelné kroky. Nahánělo jí to husí kůži. Ale musela najít tu plačící dívku. Tím si byla jistá. Musela ji najít dřív, než ji ty kroky dostihnou. Rozběhla se rychleji. „Co hledáš?“ volala. „Můžu ti pomoct to najít! Kde jsi?“

Pak se strhnutím zastavila. Vchodbě se zjevila vyhublá dívka, velká asi jako ona aoblečená vbílé noční košili. Obličej jí pokrýval stín. „Tady,“ řeklo děvče.

Znějakého důvodu jí Coco nechtěla vidět do obličeje. „Ahoj?“ řekla aslyšela, jak jí přeskočil hlas.

„Hledám své kosti,“ zašeptala dívka. „Pomůžeš mi?“

Vystoupila do světla. Coco couvla. Obličej druhé dívky byl šedý, postava vychrtlá. Oči dvě prázdné jámy. Rty anos černé, jako by na nich měla těžké omrzliny. Pokusila se usmát, ale výsledek naháněl děs. „Ahoj,“ řekla. „Je tu zima, viď? Pomůžeš mi?“ Natáhla kní ruku. Měla dlouhé nehty, které se vměsíčním světle zdály být černé.

Coco klopýtavě couvala, až do něčeho narazila. Na rameno jí dopadla obrovská ruka. Coco se otočila auviděla nad sebou obličej strašáka. Jeho našitá ústa se široce usmívala. Jeho ruka vlastně nebyla rukou, byla to špičatá zahradnická lopatka. Tak mě nakonec přece jen našel, pomyslela si Coco. Našel mě ateď mě odtáhne pryč. Už nikdy se nedostanu domů…

Coco otevřela pusu, aby zakřičela, avzbudila se lapajíc po dechu.

Byla vautě, uprostřed chumelenice, na cestě na Jedlovou horu ajejí maminka se vpředu bavila spanem Adlerem. Na zadním sedadle byla zima, prsty na nohou ve sněhulích ani necítila. Na chviličku strnula abez hnutí jen prudce oddechovala strachem. Byl to jen sen, řekla si. Poslední měsíce se jí ostrašácích zdálo často. Ollie aBrianovi taky. Jen sen.

„Jak je to ještě daleko, Rogere?“ zeptala se její maminka.

„Už bychom měli být dost blízko,“ odpověděl pan Adler.

Coco, stále poněkud omámená zlým snem, zírala předním sklem ven. Sněžilo ještě hustěji. Silnice byla jen úzký žlutobílý pruh, na kterém se hromadilo čím dál víc sněhu. Sněhová nadílka skláněla stromy po obou stranách.

Subaru postupovalo pomalu. Hustý sníh vrzal pod koly azdálo se, že pan Adler má co dělat, aby udržel auto na kluzké silnici. „To je noc, co?“ prohodil.

„Mám řídit?“ zeptala se maminka Coco.

Vté chvíli už byla obvyklá veselost pana Adlera tatam. „To je dobrý. Znám to auto líp.“ Tišším hlasem dodal: „Hlavně se modli, abychom tu nezůstali trčet.“

Auto teď klesalo do údolí po silnici, která se mírně zatáčela.

Silnice však nebyla prázdná. Na vteřinu měla Coco pocit, že se vrátila do snu, ažaludek se jí sevřel. Přímo před nimi uprostřed silnice stála vysoká postava votrhané modré zimní bundě. Vypadala jako strašák. Stála bez hnutí. Jednu dlaň měla zdviženou, jako by oněco žádala. Jako by říkala: ZASTAV. Obličej měla schovaný vlyžařské kukle.

Coco se otřásla hrůzou. Ale pak si uvědomila, že postava má skutečné ruce. Ne zahradní náčiní. To se jí nezdálo, není to strašák.

Pan Adler nezpomaloval. „Zastav!“ zaječela Coco aprudce se narovnala. „Podívej! Podívej!“

Pan Adler dupl na brzdu. Auto dostalo smyk, zatočilo anamířilo si to do husté černé řady stromů. Coco zaťala zuby ačekala, až uslyší náraz těla na boční stranu auta. Ta postava stála tak blízko…

Nic.

Auto se zatřáslo azastavilo jen asi půl metru od kmene nejbližšího stromu.

Všichni chvíli seděli jako omráčení.

„Necítil jsem, že bychom do něčeho narazili.“ Pan Adler se snažil dýchat zhluboka, aby se uklidnil. „Co jsi viděla, Coco?“

Coco se vyděsila. „Vy jste to neviděli? Na silnici někdo stál! Museli jsme ho srazit!“ Její hlas zněl spíš jako pištění. Nesnášela, když takhle pištěla. Zranili někoho? Nebo zabili…

Olliin táta zatáhl za ruční brzdu arozsvítil výstražná světla. „Potřebuju, abyste zůstali–“ začal, ale Ollie už si otevřela dveře avylezla ven do sněhu. Sahal jí po kolena. Brian vylezl hned za ní svými dveřmi aCoco, přestože se jí třásly ruce, je rychle následovala.

„Coco!“ vykřikla její maminka aspěchala spanem Adlerem za ní.

„Coco, nedívej se tam, pojď zpátky, dávej pozor–“

Coco dělala, že neslyší. Popadla telefon, obcházela auto asvítila do sněhu. Brian dělal to samé. Ollie si vytáhla zdveří auta čelovku. Všichni tři stáli vedle sebe asvítili kolem vozu. Sněžilo tak hustě, že mimo okruh jejich světla nebylo vůbec nic vidět. Coco zaslechla slabý šepot větru vjehličí borovice nad jejich hlavami.

Pan Adler vytáhl zpřihrádky uřidiče baterku. Maminka Coco stála vedle něj amžourala do chumelenice. Čtyři paprsky osvětlovaly sníh. Cesta byla dočista prázdná. Coco viděla stopy, kudy auto sjelo, apotom širokou stopu, když dostalo smyk. Ale nic víc.

„Nikoho nevidím. Ani žádné stopy,“ konstatovala její maminka. „Díkybohu.“

„Ale já jsem někoho viděla,“ protestovala Coco. „Na silnici. Postavu. Se zdviženou rukou.“ Natáhla ruku aukázala dlaň, aby jim to předvedla. „Ta postava měla modrou zimní bundu, ale žádné rukavice. Ollie, viděla jsi ji?“

„Myslím, že jsem něco zahlédla,“ řekla Ollie. Znělo to nejistě. „Jako stín. Ale nebyla jsem si jistá. Je tu tolik sněhu. Briane?“

Brian zavrtěl hlavou. „Ale,“ dodal solidárně, „Ollie ani já nevidíme dopředu tak dobře jako Coco, protože sedí uprostřed.“

Maminka Coco ukázala na sníh, který byl– až na stopy jejich auta abot– zcela nedotčený.

„Myslím, že tu nikdo nebyl.“ Roztřásla se.

Všichni si na cestu sundali teplé bundy ateď jim na ramenou ulpíval sníh.

„Někoho jsem viděla,“ nedala se Coco, ale ostatní, kteří se těšili zpátky do vyhřátého auta, už ji neposlouchali. Spěchala za nimi. „Určitě jsem někoho viděla.“

„Mohl to být jen stín, Skřítku,“ řekl Brian rozumně. „Nebo srnka. Nebo se ti něco zdálo apopletla sis, co bylo ve snu aco ve skutečnosti.“

„Nic se mi nezdálo!“ vykřikla Coco astrašně moc si přála, aby jí hlas nepištěl. „Aneříkej mi Skřítku!“

„Ale je evidentní, že tu nikdo–“ začal Brian.

„Hele,“ přerušil je Olliin táta, „uklidněte se, oba. Buďte rádi, že jsme nikoho nepřejeli. Vrátíme se do auta. Není to tu bezpečné.“

Coco vlezla smutně zpátky na své místo. Měla pocit, že jsou na ni všichni trochu naštvaní, protože zakřičela zastav apan Adler musel dupnout na brzdu aauto dostalo uprostřed silnice nebezpečný smyk. Byla si jistá, že někoho viděla.

Ale opravdu napůl spala. Možná se jí to jen zdálo. Když vyjížděli, Coco se ohlédla azadívala se ven zadním oknem.

Na pouhou vteřinu měla pocit, že vidí tmavou postavu osvětlenou červenými zadními světly. Stála čelem knim uprostřed silnice. Jednu ruku bez rukavice měla stále zdviženou.

Jako by něco chtěla.

Jako by je varovala.

„Koukejte,“ zašeptala. „Stojí tam. Přímo tamhle vzadu.“

Ollie aBrian se otočili.

Následovalo krátké ticho.

„Já nic nevidím,“ řekla Ollie.

Coco se podívala znovu.

Postava byla pryč.

Coco se otřásla. Otevřela pusu, aby ještě něco řekla. Ale než se jí to podařilo, auto už zase srachotem stoupalo nahoru arokle zůstala za nimi.

Ominutu později se mezi stromy objevila dvě žlutá světla. Možná to bylo tím, že Coco byla stále rozrušená, ale ta světla se jí zdála zlověstná. Jako vykukující oči. Číhající. Chtěla říct panu Adlerovi, aby to otočili.

Neblázni, říkala si.

„Podívejte!“ vykřikl Brian aukazoval dopředu. „Co to je?“

„To musí být naše chata,“ řekl pan Adler. Vjeho hlase zněla úleva. „Už jsme skoro tam.“

Projeli pod novým, ručně vyřezávaným nápisem, který osvětlovaly dvě starodávné plynové lampy.

Oči? Jasně, pomyslela si Coco. Jsou to jen lampy.

STŘEDISKO NA JEDLOVÉ HOŘE, stálo na ceduli. HORA ÚŽASU, KDE ZIMA NIKDY NEKONČÍ.

„To je divná formulace,“ podotkla Ollie.

Nikdo jiný nic neřekl. Příjezdová cesta kbudově byla ještě užší aještě zavátější sněhem. Motor subaru děsivě zakňučel, když Olliin táta sešlápl plyn. Cesta se stočila aauto sjelo smykem na stranu, téměř se otočilo kolem vlastní osy. Kola nezabírala.

„Tati–“ začala Ollie.

„Teď ne!“ odsekl její otec tónem, který od něj Coco nikdy neslyšela. Zařadil rychlost, dostal auto znovu pod kontrolu apak vyrazili na zaváté parkoviště. Všichni si zhluboka oddechli.

Po dlouhé cestě vzimě jim pohled na Jedlovou chatu připadal jako Štědrý den. Okna svítila teplým zlatým světlem. Tedy, některá okna.

„Zvládli jsme to,“ konstatoval Brian šťastně.

Ve tmě achumelenici stěží rozeznávali obrysy budovy, ale Coco připadala veliká. Působila impozantně. Tyčila se nad nimi.

„Nemělo by tu být víc světel?“ zeptala se Ollie.

„Asi jim vypadla elektřina,“ řekla maminka Coco. Zamyšleně popotáhla za konec svého blonďatého copu. „Jedou na generátor, nemůžou svítit všude.“

„Já ty generátory slyším,“ přitakal Brian.

Pan Adler projel parkovištěm azaparkoval pod stříškou. Coco taky slyšela generátory: pomalý dunivý zvuk, jako by budova dýchala.

„Tak,“ řekl pan Adler, „parkoviště je prázdné. Zdá se, že jsme jediní, kteří dojeli až sem.“

„Ostatní se možná zasekli někde na cestě,“ odtušila maminka Coco. „Doufejme, že se dostanou někam pod střechu. Ještě hodinu auvízli bychom tam taky. Příště bychom měli poslouchat, co říkají vrádiu ovánici, co?“

„Platí,“ řekl Olliin táta aznělo to, že to myslí vážně. „Pojďte!“ obrátil se kostatním. „Zvládli jsme to, jsme na místě, vplném počtu. Vezměte si batohy. Čím dřív vyrazíme, tím dřív budeme vposteli.“

Ollie aBrian zašmátrali po otevírání dveří avypotáceli se do mrazivé noci. Všichni ospale klopýtali kJedlové chatě.

Coco se zničehonic zastavila ve dveřích azírala. Ollie se nahrnula na ni amusela ji chytit, aby obě nespadly. „Coco, co–“ začala, apak uviděla to co ona. „To snad ne.“

„Ty kráso,“ zahuhlal Brian. „Kde to jsme?“

Jediné světlo vhale vycházelo zvelkého hučícího krbu. Na stěnách poskakovaly mihotavé stíny, strop nebylo vidět. Ale stěny byly celé pokryté hlavami. Mrtvými zvířecími hlavami. Coco si všimla hlavy losa, který měl paroží omotané vánočními světýlky. Dále několika hlav srnců, zavěšených vedle sebe. Byli tam tři mývalové vmalé kánoi spádly. Vycpaný kolouch ve vitríně. Čtyři kojoti, co vypadali, jako když vyjí na falešný měsíc. Ačerný medvěd, který stál na zadních, přední tlapu zdviženou.

Vmihotavém světle ohně se zdálo, že se pohybují, jejich skleněné oči svítily, jako by byli živí. Medvěd měl ostré bílé zuby.

„Hezká výzdoba,“ hlesl Brian nejistě. „To nám tvůj táta našel pěkný místo.“ Na podlaze ležel obrovský koberec zmedvědí kůže. Medvědí drápy se leskly ve světle ohně.

Ollie obešla Coco avpochodovala do haly. „Náhodou, je to skvělý,“ prohlásila kousavě. Ollie vždy bránila svého tátu. Coco by to tak taky dělala, kdyby měla tak skvělého tátu jako Ollie. Coco svého otce nikdy neviděla. Odešel dřív, než se narodila.

Ollie pokynula směrem khlavám. „Někteří lidé mají tyhle věci rádi. Amy tu nejsme, abychom vysedávali vhale, přijeli jsme lyžovat.“

Brian ožil. „Ano, přijeli,“ souhlasil. Zelené přezkáče měl přehozené přes batoh, natáhl se aznovu je poplácal. Brian miloval veškeré vybavení, na všechny sporty. Zvlášť to svoje. SOllie se dokázali donekonečna bavit oseřizování lyží abroušení bruslí. Coco si někdy přála, aby měla ráda stejné věci jako její kamarádi. Knihy opirátech avěci na zimu. Měla by si snimi víc očem povídat.

Dva lidé, muž ažena, stáli za pultem ačekali na ně. Teď se knim hlučně hrnuli. Vpihovatých tvářích měli šťastný úsměv. Coco byla upřímně ráda, že je vidí. Hala díky nim rázem vypadala normálněji.

Coco byla zvyklá, že jí dospělí říkali brouček, beruška nebo zlatíčko. Dospělí, kteří ji neznali, si většinou mysleli, že je jí kolem osmi let. Dělaly to ty narůžovělé vlasy. Opravdu si přála, aby se ještě vytáhla.

„Ano,“ odpověděla zdvořile, ikdyž se musela přemáhat, „jsem. Proč nejde proud?“

Coco ho vděčně následovala, byla ráda, že se dostane do postele azdosahu zvířecích hlav.

„To byla pořádná bouřka, Sue,“ zaslechla Coco pana Adlera. „Zítra si pěkně zalyžujeme, ale ta jízda autem byla drsná.“ Oněco hlasitěji dodal: „Dobrou noc, děcka! Anezlobit.“

Ale maminka tam nebyla. Chodba zela prázdnotou.

Jako by prosila.