LAPENI

Copyright © 2021 by Emily McIntire

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Pavlína Wünschová, 2023

Cover © Cat at TRC Designs, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3644-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-3645-4 (mobi)

přeložila Pavlína Wünschová

Obsah

Poznámka autorky

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Epilog

Poděkování

Pro všechny, kteří někdy v cizím příběhu

hráli roli padoucha.

V životě můžeš mít cokoli,

pokud pro to obětuješ všechno ostatní.

J. M. Barrie, Petr Pan

Playlist

Lost Boy – Ruth B.

Control – Halsey

Heathens – Twenty One Pilots

Bad Romance – Lady Gaga

bury a friend – Billie Eilish

Blood // Water – grandson

In the Shadows – Amy Stroup

Look What You Made Me Do – Taylor Swift

ocean eyes – Billie Eilish

Lifetime – Justin Bieber

Poznámka autorky

Tato kniha je temný moderní milostný román inspirovaný pohádkou, který je určený pro dospělé čtenáře.

Nejedná se o fantasy ani o převyprávění.

Hlavní postava je padouch. Pokud hledáte klasičtější četbu, kde dojde k vykoupení a ze zloducha se stane hrdina, pamatujte, že na těchto stránkách nic takového nenajdete.

*

Kniha obsahuje sexuálně explicitní scény a obsah pro dospělé, který není vhodný pro všechny čtenáře. Zvažte proto, zda je pro vás kniha vhodná.

Byla bych radši, kdybyste do toho skočili po hlavě, ale pokud máte zájem o detailní seznam citlivých témat, která kniha obsahuje, naleznete ho na stránce EmilyMcIntire.com.

Prolog

Bylo nebylo…

Je to jiné, než jsem čekal.

Zabíjet ho.

Zatnu klouby a zakroutím zapěstím. Muž vytřeští oči, z krku mu vystříkne krev a potřísní mi kůži na předloktí. Jsem rád, že jsem se rozhodl vrazit mu čepel do krční tepny. Způsobí mu to dost vážné zranění, takže určitě zemře, ale bude to dostatečně pomalé na to, abych si mohl užívat, jak z něj vyprchává poslední sekunda jeho mizerného života a spolu s ní i jeho ubohá duše.

Vím, že je to otázka sekund, než ztratí vědomí, ale víc nepotřebuju.

Je to dost času na to, aby se mi stihl zadíval do očí a spatřit v nich monstrum, které pomohl stvořit. Živé ztělesnění jeho hříchů, které si přišlo pro spravedlnost.

Ale je fakt, že jsem doufal, že bude prosit. Aspoň trochu.

Klečím na něm ještě dlouho poté, co ze mě vyprchá vzrušení z prolité krve. Mozolnatou rukou mu stále svírám krk, druhou držím pouzdro nože a čekám na něco. Ale jediné, co cítím, je zasychající krev, která mě studí na kůži. Uvědomím si, že jeho smrt mi klid nepřinese.

Pustím ho, až když mi v kapse zavibruje mobil. Tělo muže se sveze k zemi a spolu s ním ze mě spadne i tíha jeho nadvlády.

„Ahoj Roofusi.“

„Kolikrát ti mám říkat, abys mi tak neříkal?“ vyštěkne.

Ušklíbnu se. „Minimálně ještě jednou.“

„Je to vyřízený?“

Projdu kanceláří do koupelny, pustím vodu, počkám, až bude vlažná, zapnu hlasitý odposlech a začnu si smývat cákance krve z rukou. „Samozřejmě.“

Ru zabručí. „Jakej to je pocit?“

Rukama sevřu okraj umyvadla, nakloním se k zrcadlu a zadívám se na sebe.

Jakej to je pocit?

Nezrychlí se mi tep. Žilami mi neproudí oheň. Z kostí mi neprýští moc.

„Bohužel nic moc.“ Z háčku na zdi popadnu ručník, usuším si ruce, vejdu zpět do pracovny a vezmu si sako.

„To mě nepřekvapuje. James Barrie, kluk, kterýho nepotěší nic na celým tomhle zkurveným světě.“

Ušklíbnu se, zapnu si sako, upravím manžety a zamířím zpátky ke strýci. Shlížím na něj, na jeho černé oči, které prázdně zírají do stropu, a na jeho otevřená, bezvládná ústa – tak, jak je nutil otevírat mě.

Vtipné.

Svou nevinnost jsem ale ztratil dlouho před ním.

Odkopnu mu nohu stranou a jeho ohavná bota z krokodýlí kůže přistane v kaluži krve, která se zatím nahromadila pod jeho tělem.

S povzdechem si stisknu kořen nosu. „Nadělal jsem tu trochu… nepořádek.“

„Postarám se o to,“ zasměje se Ru. „Hlavu vzhůru, mladej. Vedl sis dobře. Přijď do Jolly Rogera. Je čas slavit.“

Zavěsím, aniž bych odpověděl, a vstřebávám poslední minuty, které kdy se svým příbuzným strávím. Zavřu oči, zhluboka se nadechnu a pokusím se v sobě najít špetku lítosti.

Nic.

Tik.

Tik.

Tik.

Ten zvuk prořízne ticho a zabodne se mi do břicha. Se zatnutými zuby prudce otevřu oči a ušima začnu pátrat po tom neutichajícím zvuku. Dřepnu si, z náprsní kapsy vytáhnu kapesník, sáhnu strýci do džínů a vytáhnu z nich kapesní hodinky.

Tik.

Tik.

Tik.

Vztek mi zkroutí a sevře žaludek. Mrsknu hodinky na zem, s bušícím srdcem vstanu a dupu na tu ohavnost znovu a znovu, až se mi na čele leskne pot a stéká mi po tvářích na podlahu. Uklidním se, až když si jsem jistý, že hodinky utichly nadobro.

Narovnám se, vydechnu, uhladím si vlasy a prokřupnu si krk.

Tak. To je lepší.

„Sbohem, strýčku.“

Zastrčím kapesník zpátky do saka a opustím muže, kterého bych nejraději nikdy nepoznal.

Jsem o krok blíže člověku, který za to všechno může. A tentokrát mi neunikne.

1

Wendy

V Massachusetts jsem sice nikdy nebyla, ale o tom, že je tam zima, jsem slyšela. Takže zdejší teplota je oproti Floridě sice šok, ale čekala jsem to. I tak si ale nemůžu pomoct, a zatímco se chvěju v tílku a na rukou cítím lehký větřík, přeju si, abych zůstala tam, místo abych se s rodinou přestěhovala do Bloomsburgu.

Nemůžu ale vystát myšlenku, že bych nebyla poblíž, kdyby mě potřebovali. Táta je workoholik – ještě větší potom, co máma umřela – a beze mě by můj šestnáctiletý bratr Jon zůstal už úplně sám.

Vždycky jsem byla tatínkova holčička, i když mi to dost ztěžuje. Doufala jsem, že až se přestěhujeme, zpomalí. Udělá si čas na rodinu, místo aby hledal další projekt, do kterého se pustí. Ale Peter Michaels se jen tak nezastaví. Jeho žízeň po nových dobrodružstvích je silnější než potřeba udržovat rodinné vztahy. Už pátý rok po sobě ho časopis Forbes zvolil za nejlepšího podnikatele roku, takže se mu v tomhle směru otevírá hodně možností. A protože vlastní největší leteckou společnost na západní polokouli, má k dispozici odpovídající prostředky.

NevAirLand. Země, nezemě, poleťte s námi.

„Měly bychom někam zajít,“ navrhne Angie, zatímco utírá pult ve Vanilce, kavárně, kde obě pracujeme.

„A proč?“ zeptám se. Upřímně, doufala jsem, že prostě půjdu domů a budu odpočívat. Jsem tu sotva měsíc, ale pracuju tak moc, že s Jonathanem vůbec netrávím čas. I když je pravda, že je teď zrovna v puberťácké fázi „nepotřebuju nic a nikoho“, takže by se mnou být asi stejně nechtěl. Výmluvu, proč bych nešla, tedy nemám žádnou.

Pokrčí rameny. „Nevím. Holky říkaly, že půjdou do Jolly Rogera.“

Nakrčím nos. Nad tím, jak řekne „holky“, i nad tím jménem, ať už mluví o čemkoli.

„Ale no tak, Wendy. Seš tu už skoro dva měsíce, a ještě sis se mnou ani jednou nevyrazila.“ Vystrčí spodní ret a sepne prosebně ruce.

Zavrtím hlavou a povzdychnu si. „Tvý kamarádky mě nemaj rády.“

„To není pravda,“ oponuje mi. „Jen tě ještě neznaj. To bys totiž musela jít někdy s náma.“

„Já ti nevím, Angie.“ Kousnu se do spodního rtu. „Táta je mimo město a nechce, abych chodila ven a přitahovala pozornost.“

Protočí oči. „Je ti dvacet, holka. Přestřihni už tu pupeční šňůru.“

Věnuju jí vlažný úsměv. Stejně jako většina lidí ani ona nechápe, jaké to je být dcera Petera Michaelse. I kdybych chtěla, ta pupeční šňůra přestřihnout nejde. Tátův vliv a moc dosáhnou do každého koutu ve vesmíru a neunikne jim nikdo. Nebo přinejmenším nikoho takového neznám.

Zvonek nade dveřmi zacinká. Dovnitř vejde Angiina kamarádka Maria. Šine se k nám a v dlouhých černých vlasech jí tančí světlo.

Zvednu obočí, přelétnu ji pohledem a zadívám se zpátky na Angie. „Kam by pustili dvacetiletou holku?“

„Copak nemáš falešnou občanku?“ zeptá se Maria, když dojde k pultu.

„To fakt nemám.“ V životě jsem se do žádného klubu ani baru nepropašovala. „Narozeniny mám za pár týdnů, půjdu s váma příště,“ odbydu ji.

Maria mě přejede pohledem. „Angie, nemáš ségřinu občanku? Jsou si… podobný.“ Natáhne ruku a dotkne se mých hnědých vlasů. „Ukaž kousek kůže a na obličej na občance se ani nekouknou.“

Zasměju se, mávnu nad jejími slovy rukou, ale žaludek se mi stáhne, žilami se mi prožene teplo a zbarví mi tváře doruda. Pravidla neporušuju. Nikdy. Ale z představy, že bych dnes vyrazila ven, že bych provedla něco, co se nemá, mi po zádech přeběhne vzrušení.

Maria je jedna z „těch holek“ a zatím ke mně nebyla zrovna milá. Ale když ji teď sleduju, jak se kření a pročesává si prsty vlasy, uvažuju, že má Angie třeba pravdu. Možná se mi to jen zdálo a jen jsem jí nedala šanci. Nikdy jsem neměla partu blízkých kamarádek, takže nevím, jak to funguje.

„Je mi jedno, že se ti nechce.“ Angie našpulí pusu a hodí po mně vlhkou utěrku. „Rozhodnu za tebe.“

Se smíchem zavrtím hlavou a vyrovnám hrnky, aby byly připravené na ráno.

„Hmm.“ Maria hlasitě praskne bublinu ze žvýkačky. Cítím, jak se mi její tmavé oči propalují z boku do obličeje. „Tak tobě se nechce?“

Pokrčím rameny. „Ale ne, to jen…“

„To bude asi nejlepší,“ skočí mi do řeči. „Jolly Roger nejspíš stejně není místo pro tebe.“

Naježím se a narovnám záda. „Jak to myslíš?“

Ušklíbne se. „Že to není místo… pro děti.“

„Marie, no tak. Nebuď mrcha,“ vloží se do toho Angie.

Maria se zasměje. „Nejsem. Jen to říkám. Co když tam bude on? Dovedeš si to představit? Nevydržela by s ním ani v jedné budově a hned by to běžela říct domů tatíkovi.“

Zvednu bradu. „Táta ani není doma.“

Nakloní hlavu a sevře rty. „Tak chůvě.“

Projede mnou podráždění. Touha dokázat jí, že se plete, rozhodne za mě a slova se mi vyvalí z pusy. Podívám se na Angie. „Půjdu s váma.“

„Jo!“ Angie zatleská.

Marii se zalesknou oči. „Snad to zvládneš.“

„Dej pokoj, Marie. Bude v pohodě. Je to bar, ne sex klub,“ ušklíbne se Angie a otočí se na mě. „Neposlouchej ji. Navíc tam chodíme jen proto, aby si jí všiml ten záhadnej chlap.“

„Jednou si mě všimne.“

Angie nakloní hlavu. „Ani neví, že existuješ, holka.“

„Jednou se na mě štěstí usměje,“ pokrčí rameny.

Zmateně svraštím obočí. „O kom to vůbec mluvíte?“

Po Mariině tváři se pomalu rozlije úsměv a v Angiiných očích se zaleskne touha.

„O Hookovi.“

2

James

„Ve hře je nová nabídka.“

Do křišťálové sklenky si naliju trochu whisky Basil Hayden, přidám kostku ledu a vychutnávám si její chuť. Pak se otočím na Rua. „Netušil jsem, že přijímáme nové nabídky.“

Ru pokrčí rameny, zapálí si doutník a potáhne z něj. „Nepřijímáme. Ale jsem podnikatel a tohle má obrovskej potenciál.“

Jeho hlas tlumí smotaný tabák, ale protože už roky hltám jeho slova jako evangelium, rozumím mu.

Roofus – jinak známý jako Ru – je jediný člověk na světě, který si zaslouží mou důvěru. Zachránil mě z pekla a ten dluh mu nikdy nesplatím. Má laskavost se ale vztahuje jen na něj, a tak mi to značně ztěžuje, když se rozhodne k našim akcím přizvat nové lidi.

Čím je starší, tím je lehkomyslnější.

„Ta tvoje neschopnost ignorovat potenciál tě jednou zabije,“ povím mu.

Přimhouří oči. „Nemám v úmyslu umřít a přenechat svůj majetek nějakýmu Britovi.“

Ušklíbnu se. Tohle všechno už je stejně dávno moje, jen to nerad říká nahlas. Nechce přiznat, že student předčil mistra, že drží otěže jen proto, že mu to dovolím. Je to tak od té doby, co mi před osmi lety potřísnila ruce strýcova krev – to mi bylo osmnáct. Vykuchal jsem ho jako bezcennou rybu – nic víc stejně nebyl. Tím samým nožem jsem si pak večer krájel steak a čekal, jestli se někdo odváží upozornit na mé zkrvavené prsty.

Oficiálně je sice šéf Ru, ale to mě se všichni bojí.

Položím sklenku na kraj stolu a posadím se do jednoho z křesel. „Nerad vtipkuju o tvé smrtelnosti.“

Někdy mi vážně připadá, že si Ru myslí, že je nesmrtelný. Je pak nedbalý. Snadno všem uvěří a lidi se k němu potom dostanou moc blízko. Naštěstí má mě. Bez zaváhání zabořím nůž hluboko do břicha komukoli, kdo se o to pokusí, a budu si užívat, jak z jejich očí vyprchává život a po rukou mi stéká jejich krev.

Když člověk zažije to, co já, uvědomí si, že nesmrtelnost získá jen tím, že zůstane žít ve vzpomínkách ostatních.

Ru se nakloní a odloží doutník na zdobený popelník na kraji stolu. „Tak dávej pozor. Vím o někom, kdo by se chtěl stát naším partnerem.“ Ru se ušklíbne. „Chce nám pomoct rozšířit prodej. Dostat náš andělskej prach do novejch koutů vesmíru.“

„Fascinující.“ Smetu si ze saka žmolek. „Kdo to je?“ zeptám se čistě proto, abych ho potěšil. Náš současný dealer pro nás pracuje už tři roky a schválil jsem ho já osobně. Byl jsem schovaný v přepravce s humry a sledoval jsem, jak úplně propocený dohlíží na to, jak do letadla nakládají náš andělský prach. Během celého letu jsem seděl vedle něj v kokpitu a v ruce jsem otáčel nožem, což ho vynervovalo natolik, že se pomočil.

Když si chcete zajistit něčí loajalitu, musí nejdřív pochopit, proč si ji zasloužíte. Postaral jsem se o to, aby ostatní pochopili, že špička nože je ještě ostřejší, když člověk, který ho ovládá, rád působí bolest.

Ru si přejede rukou přes pusu. „Slyšel jsi o letadlech společnosti NevAirLand?“

Ztuhnu a krev v žilách mi zamrzne. To jméno jsem určitě nikomu neříkal, a rozhodně ne Ruovi.

„Asi ne.“ Zacuká mi v čelisti.

„Tak to seš asi jedinej.“ Ru se zasměje. „Majitel, Peter Michaels, se sem zrovna přistěhoval.“

Srdce mi buší tak prudce, až mi naráží do žeber. Jak mi to mohlo ujít? „Vážně?“

Ru přikývne. „Hledá nový dobrodružství.“ Usměje se a jeho lehce křivé zuby se zalesknou. „Měli bychom ho jaksepatří přivítat, ukázat mu, jak to tu chodí.“

Zatnu pěsti – cítím hněv jako pokaždé, kdykoli slyším jméno Peter Michaels. Natáhnu se a zvednu sklenku. Pevně ji obemknu prsty a hrudí mi začne stoupat vzrušení.

Jak příhodné, že se mi muž, kterého toužím zabít, sám naservíruje na stříbrném podnose.

„To zní jako skvělá příležitost.“ Usměju se.

Ru zvedne doutník. „Neprosil jsem tě o svolení, mladej, ale jsem rád, že do toho jdeš se mnou.“

„Tak kdy se s ním sejdeme?“ Napiju se a snažím se zkrotit své divoce bušící srdce.

„Já se s ním sejdu dnes večer. Sám.“ Přimhouří oči.

Sevře se mi žaludek. „Nech mě jít s tebou, Roofusi. Neměl by ses s ním scházet sám.“

Ru si povzdychne a projede si rukama své směšně rudé vlasy. „Jde z tebe strach. Tohle musí bejt přátelská schůzka.“

Na tom se shodneme.

„Vezmi aspoň někoho z kluků.“ Z představy, že je Ru s Peterem sám, mi přejede mráz po zádech.

Ru do vzduchu vyfoukne kolečko kouře.

Nakloním se a poklepu klouby o stůl. „Roofusi. Slib mi, že nepůjdeš sám. Nebuď blázen.“

„A ty nezapomínej, kam patříš,“ vyštěkne. „To já to tu řídím, ne ty. Ty se zodpovídáš mně. Co kdybys projevil trochu vděčnosti a pro jednou prostě udělal, co ti kurva říkám?“

Nad tónem jeho hlasu zaskřípu zuby. Kdyby šlo o kohokoli jiného, poděkoval bych mu za připomínku a pak bych mu vyřízl jazyk. Ale Ruovi projde to, co ostatním ne.

Rua jsem poprvé viděl, když mi bylo třináct – dva roky potom, co mě poslali do Ameriky, abych žil se strýcem. Četl jsem si v knihovně, když jsem z chodby zaslechl rozruch, a tak jsem se šel podívat. Škvírou ve dveřích do pracovny jsem fascinovaně sledoval, jak se nad strýcovým stolem tyčí obrovský muž s olivovou pletí a obarvenými červenými vlasy, u spánku mu drží pistoli a v jeho silném bostonském přízvuku burácí hrozba. Vzbudilo to ve mně úžas, vážně. Do té doby jsem neviděl, že by se strýc před někým krčil. Jeho oblíbená zábava spíš byla, když ostatní padali na kolena před ním.

Byl politik, a tak se to na veřejnosti dělo celkem často.

A taky to byl zvrácený člověk plný zloby, takže v soukromí se to dělo ještě častěji.

Ten záhadný muž mi tedy připadal fascinující, a tak jsem se ho poté, co odešel, rozhodl sledovat v naději, že se na mě něco z jeho moci přenese. Asi by se tomu dalo říkat posedlost, ale nikoho takového jsem do té doby nepotkal. Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by si vysloužil poslušnost od člověka, který řídí svět.

Chtěl jsem se to naučit.

Ve třinácti letech jsem se ale ještě neuměl pohybovat nepozorovaně a Ru celou dobu věděl, že ho sleduju. Vzal si mě pod křídla a naučil mě všechno, co uměl. Představil mi ulice Bloomsburgu a udržoval mě při smyslech, když mě sužovaly noční můry.

Takže se jeho plánům podřídím, protože na tomhle světě neexistuje jediný člověk, který by se o mě postaral jako on.

Kdysi existoval, ale to bylo dávno. V jiném životě.

„Máš pravdu,“ přitakám. „Tvému úsudku věřím. Jen nevěřím ostatním.“

Ru se zasměje, nadechne se k odpovědi, ale přeruší ho zaklepání na dveře.

„Dále,“ zabručí.

Starkey, jeden z našich mladších nováčků, nakoukne dovnitř. „Pardon za vyrušení, šéfe.“ Pohledem sklouzne ke mně, vytřeští oči a rychle se odvrátí. „Dovnitř se snaží dostat pár holek s falešnejma občankama. Je to docela prča.“

„Rušíš nás kvůli takový kravině?“ vyštěkne Ru. „Za co tě sakra platíme?“

Ušklíbnu se nad Ruovým výbuchem a přejdu k přenosu z bezpečnostních kamer. Zadívám se na kameru nad hlavním vchodem. Je to přesně tak, jak říkal Starkey – stojí tam tři holky a jedna z nich momentálně ječí na vyhazovače. Ubohé. Dál si prohlížím přenos a oči mi sjedou na krásku stojící stranou.

Přejíždím jí očima po těle v upnutých modrých šatech a žaludek se mi svírá. Objímá se rukama a pohledem přeskakuje z vyhazovače na řadu taxíků na ulici.

Irituje mě, že ji nevidím tak dobře, jak bych chtěl. Ale i tak poznám, že je nesvá. Nevinná. Sem rozhodně nepatří. Z nějakého důvodu ucítím mezi nohama vzrušení a při představě, jak ji tohle místo může poskvrnit, ztvrdnu. Jen tak někdo si ode mě reakci nevyslouží. Apatie se mi vpila do kůže a přetvořila ji v neproniknutelný štít. Nic se nedostane dovnitř ani ven. Jsem jen prázdná skořápka s jediným cílem.

To, že ve mně ta holka vzbudila špetku zájmu, ve mně vyvolá zvědavost.

„Pusť je dovnitř,“ přeruším je a očima pořád hltám tu krásnou brunetu.

Starkey přestane žvanit, střelí po mně pohledem a zadívá se na Rua. „Určitě –“

„Koktám snad?“ zeptám se a otočím se na něj. „Nebo mi snad nerozumíš kvůli přízvuku?“

„N-ne, to jen –“

„Ticho,“ přeruším ho. „Evidentně potřebujete pomoct situaci vyřešit. Nebo jsem to snad pochopil špatně a není to ten důvod, proč jsi za námi přišel s takovou prkotinou?“

Ru se ušklíbne a opře se v křesle.

„Ne, Hooku. Pochopil jste to správně.“

„Hmm. Očividně máme problém.“ Přikývnu. „Souhlasíš s tím, že bychom měli vyhodit toho, kdo hlídá u vchodu?“

„Ehm, ne,“ začne Starkey.

„Koneckonců když si nedokáže poradit se skupinou ženských, jak by si mohl dokázat poradit s kýmkoli jiným?“ Nakloním hlavu.

Starkey polkne a ohryzek mu poskočí. „Já… Jsou –“

„Víš,“ pokračuju a vytáhnu z kapsy nůž. „K podmanění ženy je potřeba kontrola.“ Kráčím k němu, mezi prsty otáčím nerezovou ocelí a po kůži mi klouže propracovaná rukojeť. „Lehká ukázka moci. Kompromisy. Musí cítit naprostou slast, že nad ní máš převahu.“

Zastavím se před ním, přestanu otáčet nožem a sevřu ho v dlani. „Náš vyhazovač je dnes spíš submisivní.“ Volnou rukou mu narovnám kravatu. „Chápu, že je pro tebe těžké rozpoznat stejnou vlastnost u sebe.“

Nakloním se k němu blíž a přiložím mu hrot nože ke krku. „Buď hodný kluk, Starkey, a pusť. Je. Dovnitř.“

„Ano, pane,“ zamumlá.

Poplácám ho po rameni, Starkey se otočí a vyběhne ze dveří.

Ru na mě namíří doutníkem a v očích se mu zračí pobavení. „A přesně proto na tu schůzku nepůjdeš.“

Usměju se a narovnám si manžety u košile. „To je fér. Jdu dolů. Musím se zbavit jednoho vyhazovače a taky jsem dostal chuť na něco pěkného.“

Ru se zachechtá. „Hlavně ať jsou plnoletý.“

S rukou na klice se zastavím. „Ru?“

Zabručí.

„Vyřiď Peterovi, že se nemůžu dočkat, až se setkáme tváří v tvář.“

3

Wendy

Ještě před hodinou bych přísahala, že nás zatknou, a teď sedím ve VIP salónku luxusního baru a upíjím předražené šampaňské – pozornost „obdivovatele“.

Věková hranice pro pití alkoholu tu funguje spíš jako doporučení než nařízení. Polije mě pocit studu, když si vzpomenu, jak Maria přede všemi ječela na vyhazovače, protože nevěřil mé falešné občance. Nedivím se, Angiině sestře nejsem ani trochu podobná. Užuž jsem se chystala skočit do nejbližšího taxíku a zdrhnout, ale pak zevnitř vyšel nějaký blonďák v dokonale padnoucím obleku a pošeptal něco vyhazovači. A pak nás najednou vedli do VIP zóny.

Připadám si tu extrémně nepatřičně, ale bavím se jako už dlouho ne, což je dost ubohé vzhledem k tomu, že akorát pijeme a pozorujeme ostatní.

Respektive vyhlížíme jednoho člověka.

Hooka.

Protočím nad tím jménem oči, ale i tak ve mně vzklíčí semínko zvědavosti. Očividně je on ten důvod, proč holky chodí zrovna sem – doufají, že ho znovu uvidí.

Maria si je jistá, že je to její spřízněná duše, takže se sem vrací každý víkend, oči na stopkách, nohy už napůl od sebe, a doufá, že sestoupí mezi smrtelníky, aby ho mohla získat.

„Tak mi o tom svým chlapovi něco pověz,“ prohodím k Marii, upiju ze sklenky a rozhlédnu se kolem sebe.

Angie zaúpí. „Ach jo, už zase.“

Maria se zašklebí. „Stalo se to asi před měsícem. Objednávala jsem si na baru drink a přísahám, najednou se dav rozestoupil a tam on. Seděl vzadu v boxu jako nějakej podělanej bůh a kolem něj se vznášel kouř z doutníku.“

„Mluvila jsi s ním?“ zeptám se.

Angie se zasměje. „Jo, jasně. To by musela nejdřív projít přes jeho poskoky.“

Nakloním hlavu. „Poskoky?“

Pokrčí rameny. „Pořád s ním jsou nějaký chlapi.“

Obočí mi vystřelí nahoru. „Možná je gay.“

Angie se zachechtá, ale Maria přimhouří oči. „Něco mezi náma proběhlo.“

„A bylo to tak silný, že už ji potom nevyhledal,“ odfrkne si Angie.

„Očividně má moc práce,“ odsekne Maria a odhodí si pramen vlasů z obličeje. „Ale proto jsme tady. Jednou za mnou přijde.“

„A vezme tě k sobě do postele a roztrhne tě vejpůl svým obřím pérem.“ Angie vykulí oči a roztáhne ruce na šíři ramen.

Zahihňám se a promnu si obličej. „To zní teda fakt reálně.“

Maria zkroutí rty. „Proč jsi sem vůbec chodila, když meleš jen kraviny? Mohla jsi zůstat doma a dát nám pokoj.“

Stáhnu se do sebe a v žaludku se mi usadí pocit viny. „Promiň, věřím ti, fakt.“ Pevně si v klíně propletu prsty. „Akorát z toho vyprávění působí až… neskutečně.“

Obrátí oči v sloup. „Nevymyslely jsme si ho, Wendy. Je to podnikatel. Tenhle podělanej bar je jeho!“ Praští do podsedáku.

Zdvihnu obočí. „Fakt?“

„Aspoň myslím. Moc často tu není, ale když jo, vždycky sedí na tom samým místě.“ Maria ukáže do zadního rohu – na prázdný box v jinak zaplněné místnosti.

Napije se. „Každopádně štěstí je dneska na mý straně. Cejtím to.“ Poklepe si dlouhým, rudým nehtem na spánek.

Nakloním se a přiťuknu si s ní ve snaze zachránit naše přátelství, které jsem zničila dřív, než mohlo vůbec začít. „Řekla bych, že máš pravdu. Dneska to vyjde.“

Maria se usměje – je to první upřímný úsměv, který mi zatím věnovala – a v hrudi se mi usadí spokojenost. Možná mi to kamarádění se nakonec půjde.

Zničehonic ucítím zezadu na krku horko. Otočím se, protože mě najednou přepadne nepříjemný pocit, že mě někdo sleduje. Ale když se otočím, nikdo tam není.

Zvláštní.

Dopiju zbytek šampaňského, postavím se a nakloním se k holkám. „Hned se vrátím. Musím na záchod.“

„Hele,“ zavolá za mnou Angie, když jsem už napůl venku z VIP zóny. „Dole je vždycky obsazeno. Napravo od baru je chodba, záchody jsou vzadu a skoro nikdo tam nechodí.“

Přikývnu, zapamatuju si její pokyny a začnu se prodírat přes hlavní místnost. Zrak se mi z toho vypitého šampaňského trochu zakalí, a tak zakopnu a do někoho vrazím.

„Do prdele, pardon.“ Instinktivně natáhnu ruce a narazím na pevnou hradbu svalů. Za ramena mě uchopí neznámé, drsné ruce a z toho dotyku mi po těle naskočí husí kůže.

„Taková hezká pusa a takové sprosťárny.“

Hluboký hlas s přízvukem se mi přelije po kůži jako hedvábí a obalí se kolem mě tak, až mi po zádech přeběhne mráz. Neznámý mě sevře pevněji a začne mi třít paže. Ruce mám stále položené na jeho hrudi a pod bříšky prstů cítím měkkou látku jeho černého obleku. Dech se mi zadrhne v hrdle, zatímco mě provrtává blankytně modrýma očima. Jsou tak krásné, až mě to děsí.

Odvrátím se a konečně zpracuju jeho slova. „Cože?“

Ušklíbne se a já si všimnu jeho vysokých lícních kostí a ostře řezaných rysů odrážejících světlo, které kontrastuje s jeho rozcuchanými vlasy a obočím černým jako uhel.

Žaludek se mi sevře, když si uvědomím, jak moc je přitažlivý.

Skloní hlavu, až se ústy téměř dotýká mého ucha. Po krku mi stéká jeho dech a tělem mi stoupá horko. „Říkal jsem –“

„Ne, slyšela jsem tě,“ přeruším ho. „To byla řečnická otázka.“

Zakloní se a po rtech se mu pomalu rozlije úsměv. Palci mi rytmicky přejíždí nahoru a dolů po holé kůži. „Vážně?“

Přikývnu. „Jo.“

Hruď se mi sevře. Rozhlédnu se kolem sebe a zkoumám okolí. Tolik lidí, a přesto mám pocit, že je tu jenom on. Jeho energie proudí vzduchem, jako by ji jeho tělo nedokázalo zadržet. Ten muž vyzařuje moc a já si na zlomek vteřiny představím, jaké by bylo se do tohohle průšvihu namočit. Aspoň chvíli žít bez jakýchkoli omezení.

Směšné.

Zavrtím hlavou, ustoupím a kousnu se do spodního rtu. „No, tak mě…“

„Těšilo,“ zapřede. Znovu se ke mně přiblíží, popadne mě za ruku, zvedne si ji k obličeji a přejede po ní rty v náznaku polibku.

Srdce mi vynechá úder. „Chtěla jsem říct, ať mě omluvíš, ale jasně, těšilo mě…“

Odtáhnu se a žaludek se mi zkroutí. Cítím se skoro zklamaná, že ho opouštím, a to mě znervózní. Chci ho obejít, ale chytí mě za ruku a znovu mě k sobě přitáhne, až cítím každou část jeho pevného těla proti svým měkkým křivkám. Zalapám po dechu a ztuhnu. Tenhle muž – tenhle cizí muž – se mě dotýká, jako by na to měl nárok. Jako bych byla jeho.

„A jméno mi nepovíš?“ Jeho hlas se odráží od mého krku. Při tom hlubokém tónu stisknu nohy k sobě.

Nikdo se ke mně nikdy nechoval jako on. Nikdo takový mi nikdy nevěnoval pozornost. Pod kůží mi vře zvláštní směsice emocí. Je nesnesitelná a zároveň opojná.

Vydechnu a snažím se, aby se mi nechvěl hlas. Možná je to tím šampaňským nebo tím mužem, ale touha být jinou Wendy mi rozváže jazyk dřív, než si to stihnu rozmyslet. „Ne. Myslím, že si ho nezasloužíš.“

Vykroutím se z jeho sevření. „A jen abys věděl, tahle hezká pusa si může říkat, co kurva chce.“

V očích mu zaplane, koutek úst mu zacuká, ale už nic neřekne. Jen vrazí ruce do kapes svého trojdílného obleku, zhoupne se na patách, a když se otočím k odchodu, cítím, jak se mi jeho pohled propaluje do zad.

4

James

Srdce mi naráží do žeber.

Wendy Michaelsová.

Znám ji, samozřejmě. Je to dcera muže, kterého sleduju už od svých jedenácti let. Když teď dospěla, otec ji skrývá, nejspíš aby ji ochránil před zvrhlostmi svého podnikání, ale když člověk někoho celý život pozorně sleduje, dozví se o něm všechno, i tvar jeho stínů.

Proto mi není jasné, jak mi mohlo uniknout, že se sem stěhuje.

Nemám však ve zvyku vyčítat dětem hříchy jejich otců. Všichni jsme vedlejší produkt zla, někteří se tak narodí a jiné přetvoří okolnosti. Ale když mi ji vesmír nabízí jako na dlani, měl bych se o ni postarat, jak se patří.

Při představě, jak do ní zajíždím, odpaním ji a zanechám na ní rány, co budou navždy připomínat moji přítomnost, ztvrdnu. Jak poskvrním její nevinnost a hodím ji k nohám jejího otce – pošpiněnou verzi holčičky, kterou stvořil.

Nádhera.

Sleduju ji od chvíle, kdy vešla do mého baru. Na zrnitém kamerovém přenosu jsem ji nepoznal, ale jakmile jsem ji uviděl naživo pořádně, vyrazilo mi to dech.

Jdu zpátky do kanceláře, odkud ji budu znovu sledovat na kameře, a na rty se mi vkrádá úsměv. V žilách mi proudí vzrušení z nastávajícího honu a očekávání chvíle, kdy ji polapím, se mi usadí v kostech.

Upřímně, poslední dobou je tu nuda. Už se nemůžu dočkat, až se zakousnu do něčeho nového, a Wendy Michaelsová je můj dokonalý soukromý projekt. Při pomyšlení na to, jak ji zkrotím tak, že bude příst, stanu se jejím novým pánem, nasadím jí kolem krku vodítko a pak ji pošlu zpátky, jsem radostí bez sebe. Je to dokonalá harmonie v symfonii Peterovy zkázy.

Rozepnu si sako, vklouznu za stůl na koženou židli a vyhledám v prohlížeči Wendyino jméno. Na obrazovce vyskočí články. Čtu o Peterově lásce ke své dceři a žaludek mi poskočí vzrušením.

„Jeho malý stín.“

Příhodná přezdívka, pomyslím si. Koneckonců člověk se svého stínu nezbaví.

Představím si hrůzný výjev – ležíme na jeho ostatcích, jsem v ní, moje sperma jí stéká mezi nohama a mísí se s kaluží krve pod námi. Prudce mi škubne v penisu a z hrdla se mi vydere sten, když se dotknu bolavé erekce.

To nestačí.

Vytáhnu mobil a napíšu jedné z číšnic, která má dneska službu, Moiře, ať všeho nechá a přijde za mnou. Hned.

Zavřu články a zobrazím si přenos z kamer. V hrudi cítím uspokojení, když vidím, jak Wendy pije šampaňské a předstírá, že sem zapadá. Nezapadá. Ne sem a rozhodně ne do té ubohé skupinky holek, se kterými přišla. Její nevinnost září jako maják – třpytící se klenot uprostřed smetí. Vábí mou temnotu, aby přišla a celou ji pohltila.

Dveře se otevřou a zavřou. Pomalým krokem se ke mně vlní vysoká, spoře oděná Moira a na rubínových rtech jí pohrává laškovný úsměv.

„Hooku,“ vydechne a obejde dubový stůl. „Chyběl jsi mi.“

Dovolím si lehký úsměv a ignoruju, jak mi její hlas skřípe v uších. Přehodím jí pramen černých vlasů přes rameno, položím jí dlaň zezadu na krk a přitáhnu si ji k sobě, až je ode mě jen pár centimetrů a její vlhký dech se mi rozpíjí na kůži.

Škubne hlavou. „Promiň, nový tetování. Pořád trochu bolí.“

„Na kolena.“

Poslušně si klekne a rukou s pečlivě upravenými nehty mi začne přejíždět po rozkroku a líbat mě přes látku kalhot. Zaskřípu zuby nad jejím chabým pokusem o předehru. Chytím ji za hlavu, namotám si prsty její vlasy a trhnu jí hlavou dozadu. Volnou rukou ji popadnu za čelist, až cítím skrz kůži její zuby, a palcem jí rozmažu červenou rtěnku.

Moira ucukne. Svírám ji tak pevně, až se jí zmáčknou tváře. Při tom pohledu mnou projede rozkoš. „Ten oblek je z kašmíru, zlato. Neumaž mi ho tou svou levnou rtěnkou, rozumíš?“

Polkne a přikývne.

„Hodná holka.“ Poplácám ji po tváři a stáhnu jí hlavu zpátky k sobě do klína.

Pohled upřu na počítač, na skutečný objekt mé touhy. Moira si vloží můj penis do horkých úst a začne mě sát. Očima zůstávám viset na přenosu a představuju si den, kdy na Moiřině místě bude Wendy.

A zadusí se něčím opravdu pořádným.

*

„Evidentně pořád žiješ,“ pronesu s kamennou tváří, když Ru vpluje do pracovny.

„Žiju a nikdy mi nebylo líp.“ Zašklebí se, přejde ke světle hnědému glóbusu, do kterého si ukládá brandy, a nalije si sklenku.

„Takže předpokládám, že schůzka šla dobře.“ Nadzvednu obočí a podívám se na čas. Uběhlo jen pár hodin.

Zatímco jsem čekal, až se vrátí, uvnitř mě sžírala nervozita. Je jedno, jak svatouškovsky Peter Michael vypadá – já vím, že je nebezpečný. Taky vím, že Ru se někdy nedokáže ovládat, a i když jsem rád, že nedošlo k žádným nekalostem, byl bych radši, kdyby mě vzal s sebou, abych ho mohl aspoň ochránit.

Nenaučil jsem se způsobům, jen abych je zahodil, jakmile spatřím Petera. Zůstal bych v klidu. Potřásl bych mu rukou a díval bych se mu do očí, zatímco bych si představoval všechny ty způsoby, jakými mu přivodím bolestivou smrt.

Ru si povzdychne a sveze se na černý gauč u zdi. Upije ze sklenky a sáhne po doutníku. „Ten kretén nepřišel. Poslal nějakýho kluka, aby odvedl špinavou práci za něj. Jako bych snad byl ochotnej riskovat všechno, co mám, kvůli nějakýmu fakanovi.“

V hrudi se mi rozlije zvláštní pocit úlevy. „Absurdní.“

„Neuctivý,“ odplivne si Ru.

„Takže to znamená, že sis tu spolupráci rozmyslel?“ Nakloním hlavu.

Doufám, že mi to potvrdí. Kdyby byl Peter součástí našeho podniku, bylo by těžší ho pak zabít. Ne nemožné, ale složitější.

Ru pokrčí rameny a pohled upírá na doutník, který protáčí mezi prsty. „Řekl jsem tomu klukovi, ať panu Michaelsovi předá vzkaz. Aby věděl, jak to tu chodí. Snad pochopí, že je jedno, kolik má peněz, protože jestli kurva nedokáže respektovat mý jméno…“ Ru zesílí stisk, až se doutník rozsype. „Víš co, mladej? Rozmyslel jsem si to. Jestli se chce sejít, měl by se sejít s náma oběma.“

V žaludku mi vybouchne vzrušení. „Skvělé zprávy.“

Oči se mi zatoulají k obrazovce počítače. Všimnu si, že Wendy s kamarádkami odchází. Zvednu se a zapnu si sako. „Omluv mě, mám tu pár nedořešených záležitostí, které nesnesou odkladu.“

Ru mě mávnutím propustí a napije se brandy.

Odejdu z kanceláře a sejdu po zadním schodišti ven z klubu, aby mě nikdo neviděl. Plížím se podél budovy a sleduju, jak Wendy na rozloučenou obejme kamarádky a vydrápe se do žlutého taxíku. Znechutí mě, jak je lehkomyslná a jak její kamarádky absolutně nedbají na její bezpečnost.

Její otec má peníze, a přesto jí nepořídí řidiče? Nebo jakoukoli jinou ochranu?

Vklouznu do svého audi a vjedu na rušnou silnici. Budu ji sledovat a dohlédnu na to, aby dojela v pořádku. Nechci vlastnit nic poškozeného, a to ani dočasně.

A dokud se nerozhodnu jinak, Wendy Michaelsová je moje.

5

Wendy

„Jak to myslíš, že se budeš učit doma?“ zeptám se svého bratra Jona.

Jon pokrčí rameny, až se mu tmavé vlasy rozvlní. Ukáže na papíry poházené před sebou. „Přesně tak, jak to říkám. Ptal jsem se táty, jestli by to šlo, asouhlasil.“

Zamračím se. Proč mi otom neřekl?

„Super. Takže jste si státou hezky pokecali?“ Plácnu sebou ke stolu vedle něj.

Lehce ohrne rty. „Wendy, mysli. Kdy naposledy se mnou táta vážně mluvil?“

Zkroutí se mi žaludek apovzdychnu si. Užuž chci tátu začít omlouvat– mám to už tak nacvičené, že tu pachuť lží téměř necítím. „Jen má moc práce, Jone, to je celý. Víš, že tě má rád achtěl by tu bejt snáma.“

Jon si odfrkne asevře tužku tak pevně, až mu zbělají klouby. „Jo, jasně.“

„Anavíc,“ pokračuju. „Máš mě aoba víme, že víc nepotřebuješ.“

Ušklíbne se aprotočí oči za sklíčky svých velkých hranatých brýlí. „Máš pravdu. Kdo potřebuje rodiče, když má tebe? Mohla bys dělat mámu celýmu tomuhle podělanýmu městu.“

Pokusím se zakabonit, ale rozesměje mě to. „Hele, pozor na pusu.“

„Mám pravdu.“ Postrčí si na nose brýle. „Ale je to super… to učení doma. Bude to pro mě tak lepší.“

Má pravdu. Starám se oněj víc než normální sourozenec, ale nikoho jiného kromě mě nemá. Máma umřela, když byl Jonovi sotva rok– při nehodě, kterou zavinil opilý řidič. Aikdyž to nikdy nepřiznám nahlas, táta Jonovi rozhodně nevěnuje čas ani pozornost, kterou si zaslouží. Je to ošemetné téma ajá se jím nechci zabývat moc dlouho.

„Jsem ráda, že tě nechá učit se doma, když si to tak přeješ. Myslíš, že ti budou chybět spolužáci?“

Vydechne aznovu obrátí oči vsloup. „Ne. Jsou to kreténi.“

Zabolí mě usrdce. Možná že domácí vzdělání přece jen bude lepší. Vhrudi pocítím záblesk naděje– možná táta nakonec poslouchal, když jsem mu říkala, že Jona šikanují, ažadonila, ať nějak zakročí.

Usměju se. „Tak jo, musím do práce. Chceš se večer podívat na film?“

„Proč pracuješ, když peníze nepotřebuješ?“ zeptá se.

Pokrčím rameny askousnu si spodní ret. „Asi abych se neunudila ksmrti.“

„Mohla bys jít na vysokou.“ Zakření se ahodí po mně pohledem.

„Anechat tě tady? Co by sis tu beze mě počal?“

Ušklíbne se anakloní se nad papíry, takže pochopím, že mám jít.

„Pracuje tu někdo?“ zahuláká zpředu mužský hlas.

Přinutím se kúsměvu. „Co si dáte?“

„No a?“

James.