LOVCOVY ZÁPISKY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Anna Nováková – dědicové c/o DILIA, 1962

Cover © Jiří Miňovský – ARBE, 2018

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2018

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-241-4 (ePub)

ISBN 978-80-7642-242-1 (mobi)

Ivan

Sergejevič

Turgeněv

LOVCOVY

ZÁPISKY

TCHOŘ A KALINYČ

Kdo častěji chodíval z bolchovského újezdu do žizderského, toho možná zarazil nápadný rozdíl mezi typem lidí v Orelské gubernii a typem kalužským. Orelský sedláček je pomenší nahrbený nemluva a morous, žije v bídných osikových chatrčích, dělá na panském, s ničím neobchoduje, stravuje se špatně a chodí v láptích; kalužský sedlák platí obrok, žije si v prostorných chalupách z borových trámů, je vysoký, hledí zpříma, zvesela, tvář má pěkně vyholenou, obchoduje s olejem a kolomazí a o svátcích chodí v holinách. Orelská vesnice (máme na mysli východní část Orelské gubernie) leží obvykle uprostřed zoraných lánů, někde poblíž dolu, z něhož si jen tak ledajak zřídili špinavý rybník. Krom několika vrbových keřů, o které není nouze nikde, a dvou tří vytáhlých bříz není široko daleko stromku; chalupa na chalupě, na střechách náruče shnilé slámy… Kalužská vesnice oproti tomu je většinou v lese, chalupy tu stojí pěkně dál od sebe, jsou upravenější, krytinu mají dřevěnou. Vrata těsně doléhají, z plotu vzadu na dvorku nikdy nezůstane jen pár povalených planěk, které zvou na návštěvu kdejakou toulavou svini. I lovci se vede v Kalužské gubernii lépe. V Orelské gubernii vymizí poslední lesy a remízky do nějakých pěti let a mokřiny už tam dávno nejsou; zato v Kalužské gubernii se hájené lesy táhnou na stovky verst a mokřiny na desítky, tam ještě nevyhynul ušlechtilý pták tetřev, tam ještě hnízdí dobromyslná sluka, tam čiperná koroptev prudkým vzlétnutím rozjaří a poleká střelce i psa.

Jezdíval jsem do žizderského újezdu na lov a jednou jsem se v polích setkal a seznámil s kalužským statkáříčkem, Polutykin se jmenoval, a byl to vášnivý lovec, a tudíž i výborný muž. Ne že by neměl i slabé stránky, toť se ví. Nebylo například bohaté nevěsty v gubernii, o kterou by se nebyl ucházel, a když mu dali košem a ukázali dveře, tu se srdcem zkrušeným svěřoval své trápení všem přátelům a známým, a rodičům nevěst dál posílal darem kyselé broskve a jiné nezralé plody, jež rodil jeho sad. Rád vyprávěl donekonečna jednu a touž anekdotu, které si on sám sice považoval, ale která nikdy u nikoho nevyvolala ani záchvěv smíchu. Vynášel literární dílo Akima Nichamova a román Pinnu. Koktal. Svému psovi dal jméno Astronom. Místo jistě říkal jistotně a doma si zavedl francouzskou kuchyni, jejíž tajemství si jeho kuchař vyložil tak, že přirozenou chuť každého pokrmu musí co nejvíc změnit: maso u tohoto umělce chutnalo jako ryby, ryby jako houby, makarony jako střelný prach; zato každá mrkvička, která přišla do polévky, musela mít tvar kosočtverce nebo lichoběžníků; až na těchto několik nedostatků, které ostatně nestojí ani za zmínku, byl pan Polutykin, jak už řečeno, výborný muž.

Hned prvního dne, kdy jsme se seznámili, pozval mne na noc k sobě.

„Ke mně je to takových pět verst,“ dodal, „pěšky by to bylo daleko. Zajdeme si nejprve k Tchořovi.“ (Čtenář mi promine, že nezachovávám jeho koktání.)

„A kdo je to ten Tchoř?“

„Ale jeden můj sedlák. Bydlí kousek odtud.“

Vydali jsme se k němu. V lese, na upravené mýtině, stála Tchořova osamělá usedlost. Tvořilo ji několik roubených borových stavení, spojených plotem. Před celým průčelím hlavní chalupy se táhl dlouhý přístřešek na tenkých sloupcích. Vystoupili jsme do chalupy. Přivítal nás asi dvacetiletý vysoký a hezký chasník.

„Á, Feďa! Co Tchoř, je doma?“ otázal se ho pan Polutykin.

„Ne, odjel do města,“ odvětil chlapec, a jak se usmíval, ukazoval řadu sněhobílých zubů. „Poroučíte zapřáhnout?“

„Tak jest, chlapče zlatá, zapřáhni. A přines nám trochu kvasu.“

Vešli jsme do světnice. Roubené stěny byly čisté, nikde tu nebyl nalepen jediný suzdalský obrázek; v rohu před těžkou ikonou ve stříbrném rámu mrkalo věčné světlo. Lipový stůl byl nedávno do hladka vydrhnut a vymyt, mezi trámy a po okenních rámech nepobíhali čiperní rusi a neschovávali se zádumčiví švábi. Chlapec za chvilku přišel s velkým bílým džbánem, plným dobrého kvasu, s ohromnou skývou pšeničného chleba a s hromádkou nakládaných okurek na dřevěné misce. Postavil to všechno na stůl, opřel se o dveře a jal se nás s úsměvem pozorovat. Ještě jsme ani všechno nedojedli, když se před chalupou ozval hrkot vozu. Vyšli jsme ven. Mladý, asi tak patnáctiletý červenolící kudrnáč seděl na kozlíku a jen taktak že zvládal dobře živého grošovaného hřebce. Kolem vozu stálo šest mladých obrů, kteří jako by si všichni navzájem i s Feďou z oka vypadli. „Všechno Tchořovi synové!“ podotkl Polutykin. „Samí Tchoříci“ dodal Feďa, který vyšel hned za námi na zápraží, „a to ještě nejsou všichni: Potap je v lese a Sidor jel se starým Tchořem do města. Drž se, Vasjo,“ pokračoval, a platilo to mladému kočímu, „ujížděj tryskem, však vezeš pána. Jenom na hrbolech koukej jet pomalej, jináč polámeš vůz a roztřeseš pánovi vnitřnosti!“ Ostatní Tchoříci se tiše zasmáli Feďkově troufalosti. „A teď mi podej Astronoma!“ slavnostně zvolal pan Polutykin. Feďa se zjevným potěšením vysoko vyzvedl strnule se usmívajícího psa a položil ho na dno žebřiňáku. Vasja šlehl koně opratěmi a už jsme jeli. „Tuhle je má kancelář,“ řekl mi náhle pan Polutykin, ukazuje na nízký domek, „nechcete se podívat?“ – „Velmi rád.“ – „Teď je zavřená,“ poznamenal slézaje, „ale i tak stojí za vidění.“ Kancelář se skládala ze dvou prázdných místností. Odněkud zezadu ze dvorku přiběhl starý jednooký hlídač. „Zdravíčko, Minajiči,“ pravil pan Polutykin, „tak kdepak máš vodu?“ Starý zmizel, ale v tu chvíli byl zpátky s lahví vody a dvěma sklenicemi. „Okuste, to je naše, dobrá, pramenitá,“ řekl mi pan Polutykin. Vypili jsme po sklenici a staroch se nám přitom hluboce klaněl. „No, a teď myslím můžeme jet,“ poznamenal můj nový přítel. „V téhle kanceláři jsem výhodně prodal kupci Amilujevovi čtyři děsjatiny lesa.“ Nasedli jsme a  půl hodiny poté už jsme vjížděli na dvůr panského domu.

„Prosím vás,“ zeptal jsem se Polutykina při večeři, „proč ten váš Tchoř nežije pohromadě s ostatními rolníky?“

„To máte tak: Tchoř je inteligentní sedlák. Když mu před pětadvaceti lety vyhořela chalupa, přišel za mým nebožtíkem tatínkem a povídá: ,Nikolaji Kuzmiči, jestli dovolíte, postavil bych si ve vašem lese na mokřině. Začnu vám od teďka platit slušný obrok.‘ – ,Ale proč chceš stavět na mokřině?‘ – ,Inu, rád bych; jenom mě ale na žádnou robotu už neračte posílat, Milosti, Nikolaji Kuzmiči, a obrok mi uložte, jaký sám uznáte.‘ – ,Padesát rublů ročně!‘ – ,Jak račte.‘ – ,Ale koukej, ať platíš pořádně!‘ – ,I pravdaže budu…‘ Tak si postavil chalupu na mokřině. A od těch dob mu lidé říkají Tchoř.“

„No a vzmohl se?“ tázal jsem se.

„Vzmohl. Dnes mi platí sto stříbrňáků a ještě mu asi přirazím. Však už jsem mu kolikrát říkal: ,Kdy už se konečně vyplatíš, Tchoři?‘Ale kdepak on, šelma, tvrdí, že na to nemá, že nemá peníze. Ten mi bude povídat!“

Příštího dne jsme se hned po snídani vydali zase do lesa. Když jsme projížděli vesnicí, kázal pan Polutykin zastavit u nízké chaloupky a hezky nahlas křikl: „Kalinyči!“ – „Hnedky, jemnostpane, hnedky,“ ozvalo se ze dvora, „ jen co si zavážu láptě.“ Jeli jsme krokem. Za vsí nás dohonil asi čtyřicetiletý hubený dlouhán s malou zvrácenou hlavou. Byl to Kalinyč. Jeho dobromyslná snědá tvář, mírně poďobaná, se mi zalíbila na první pohled. Kalinyč, jak jsem se pak dověděl, chodil s pánem každý den do lesa, nosil mu brašnu a někdy i pušku, dával pozor, kde hřaduje pernatá, obstarával vodu, sbíral jahody, stavěl přístřešky, sháněl povoz. Pan Polutykin bez něho nemohl udělat krok. Kalinyč byl veliký dobrák a veselá kopa, pořád si něco pobrukoval, bezstarostně se rozhlížel kolem, trošinku huhňal, když se usmíval, mhouřil modré oči a přes tu chvíli se potahoval za řídkou špičatou bradku. Chodil zvolna, ale dělal velké kroky a zlehka se opíral o dlouhou tenkou hůl. Přes den se se mnou dal párkrát do řeči, prokazoval mi služby bez stínu podlézavosti, ale o svého pána pečoval jako o malé dítě. Když nás palčivé polední vedro přimělo hledat si úkryt, zavedl nás ke svému včelínu hluboko v lese. Odemkl nám chaloupku ověšenou svazky suchých voňavých bylin, ustlal nám na čerstvém seně a sám si nasadil na hlavu jakýsi pytlík se síťkou, vzal nůž, hrnek a oharek dřeva a šel nám do včelína uříznout plástev. Zapili jsme průzračný, teplý med pramenitou vodou a dali se ukolébat jednotvárným bzukotem včel a povídavým šelestem listí. – Probudil mě mírný závan větříku. Otevřel jsem oči a spatřil Kalinyče, jak sedí na prahu pootevřených dveří a nožem vyřezává lžičku. Dlouho jsem zálibně patřil na jeho tvář, mírnou a jasnou jako večerní obloha. Pan Polutykin se také probudil. Nevstali jsme hned. Je příjemné po dlouhém chození a zdravém spánku poležet si chvíli na seně – tělo si zemdleně hoví, z tváře sálá mírný žár, sladká lenost klíží oči. Konečně jsme vstali a šli se zase toulat až do večera. Při večeři jsem znovu začal o Tchořovi a Kalinyčovi. „Kalinyč je jistotně dobrý chlap, snaživý a ochotný,“ řekl mi pan Polutykin. „Hospodářství ve velkém pořádku mít nemůže, vždyť já ho pořád tahám od práce. Každý den se mnou chodí do lesa. Jakpak má potom hospodařit – však řekněte sám.“ Přisvědčil jsem a šli jsme spát.

Nazítří musel pan Polutykin odjet do města k soudní při se sousedem Pičukovem. Soused Pičukov mu odoral kus pole a na tom poli pak ještě zbil jednu jeho ženskou. Na lov jsem jel sám a navečer jsem zašel za Tchořem. Na prahu mě uvítal starý lysý muž, menší sukovitý ramenáč, sám Tchoř. Se zájmem jsem na něho pohlédl. V té tváři bylo něco sokratovského: totéž vysoké, hrbolaté čelo, táž malá očka, týž tupý nos. Vešli jsme spolu do chalupy. Můj známý Feďa mi přinesl mléko a černý chléb. Tchoř usedl na lavici, začal si spokojeně hladit kučeravou bradu a pak se dal se mnou do řeči. Vypadal, že je si vědom svých předností: řeč i pohyby měl pomalé a občas se poťouchle pousmál do dlouhých knírů.

Rozprávěli jsme o setí, o úrodě, o tom, jak se lidem na vsi žije. On jako by se mnou ve všem souhlasil; já jsem z toho však za chvíli byl všecek nesvůj a cítil jsem, že neříkám, co bych měl. A tak to bylo takové podivné. Tchoř se někdy vyjadřoval nejasně, snad z opatrnosti. Uvedu vám malou ukázku naší rozmluvy:

„Ty, poslyš, Tchoři, copak že se nevyplatíš od svého pána?“ povídal jsem mu.

„A co z toho budu mít? Teď vím, kdo je můj pán, a vím, kolik mu platím. Náš pán je hodný člověk.“

„Ale na svobodě je přece jen líp,“ poznamenal jsem.

Tchoř na mne po očku pohlédl.

„Inu, pravdaže je,“ pravil.

„Tak proč se nevyplatíš?“

Tchoř zavrtěl hlavou.

„Poraďte mi, vašnosti, za co se mám vyplatit.“

„Ale nepovídej, starý.“

„No a co – Tchoř bude svobodný člověk,“ pokračoval polohlasně jakoby pro sebe, „a každý holobrádek pak bude Tchořovi poroučet.“

„Však si ohol bradu taky.“

„Copak brada, brada je jak tráva, ta se dá posekat.“

„No tak vidíš.“

„A třeba bude z Tchoře rovnou kupec. Však kupci si pěkně žijou a taky mají brady.“

„Proč ne, vždyť ty přece také obchoduješ, že?“ optal jsem se ho.

„Inu, tak pomalinku, někdy s trochou oleje nebo kolomazi. A jakpak, vašnosti, neměl bych jít zapřáhnout?“ Ty jsi mi pěkný fiškus a řečí moc nenaděláš, pomyslel jsem si.

„Ne, není třeba,“ pravil jsem nahlas, „zítra si tu pochodím okolo, a tak jestli dovolíš, zůstanu u tebe na noc, přespím na seníku.“

„ Jak je libo. Jen jestli budete mít na seníku dost pohodlí. Nakážu ženským, ať vám tam dají plachtu a podhlavník. Hej, ženské,“ křikl vstávaje, „pojďte sem. A ty, Feďo, běž s nimi. Ženské všechno spletou.“

Čtvrt hodiny poté mě Feďa doprovázel s lucernou na seník. Padl jsem do voňavého sena, pes se stočil u mých nohou. Feďa mi popřál dobré noci, dvířka vrzla a přibouchla se. Dosti dlouho jsem nemohl usnout. Ke dvířkům přišla kráva, párkrát si hlasitě odfoukla, pes na ni důstojně zavrčel, svině šla kolem a zádumčivě si chrochtala, kůň kdesi poblíž začal žvýkat seno a frkat… až konečně na mne přišlo spaní.

Časně zrána mě Feďa probudil. Ten veselý a čiperný chasník se mi tuze líbil, a pokud jsem si všiml, i starý Tchoř se v něm viděl. Oba si ve vší dobrotě jeden druhého dobírali. Starý mě přišel pozdravit. Byl ke mně mnohem vlídnější než předešlého dne, nevím, zda proto, že jsem strávil noc pod jeho střechou, či z nějakého jiného důvodu.

„Samovar už je na stole,“ řekl mi s úsměvem, „půjdeme na čaj.“

Usedli jsme ke stolu. Statná venkovská ženička, jedna z Tchořových snach, přinesla hrnec s mlékem. Jeden po druhém přicházeli do světnice všichni jeho synové.

„Ty máš ale chlapce jako jedle!“ poznamenal jsem.

„Ba,“ pravil, ukusuje si cukru, „na mě a na naši mámu si hádám stýskat nemůžou.“

„A všichni tu bydlí s tebou?“

„Všichni. Když to chtějí, ať si tu bydlí.“

„A všichni jsou ženatí.“

„ Jenom támhleten větroplach se ženit ne a ne,“ – to platilo o Feďovi, který zase stál opřen o dveře. „No a Vaska, ten je ještě mladý, ten má času dost.“

„Co bych se ženil?“ namítl Feďa, „však mi nic nechybí. K čemu já potřebuju ženu? Leda na hádání, ne?“

„I jenom nemluv, však já tě znám! Ty tak nosit stříbrné prstýnky a vrtět se panským děvčatům okolo sukní. ,Necháte toho, vy nestydové!‘“ pokračoval starý, posměšně napodobuje pokojské. „ Jako bych tě neznal, ty mazánku jeden!“

„A k čemu je ženská vůbec dobrá?“

„Ženská je na práci,“ vážně poznamenal Tchoř. „A aby mužovi posloužila.“

„ Já žádnou posluhu nepotřebuju.“

„ Jenom se nedělej, ty se máš moc rád! Jako bych tě neznal!“

„Tak si mě ožeň, když myslíš. Co? No tak! Pročpak mlčíš?“

„Tak dost, dost, ty kašpare. Myslíš, že to tuhle pána zajímá? Však já tě ožením, nic se neboj. A vy, vašnosti, se na nás nehoršete, vidíte ho, díťátko, kouska rozumu to nemá.“

Feďa zavrtěl hlavou…

„Tchoř je doma?“ ozval se za dveřmi povědomý hlas a do světnice vstoupil Kalinyč s kytičkou lesních jahod, kterou natrhal pro svého přítele Tchoře. Staroch ho srdečně přivítal. Překvapeně jsem pohlédl na Kalinyče – nikdy bych nebyl řekl, že venkovan je schopen takových „něžností“.

Toho dne jsem se vydal do lesa o celé čtyři hodiny později než obvykle a příští tři dny jsem strávil u Tchoře. Moji noví známí mne velmi zaujali. Nevím, čím jsem si zasloužil jejich důvěru, ale rozmlouvali se mnou naprosto volně. S požitkem jsem jim naslouchal a pozoroval je. Ti dva přátelé si nebyli podobni prostě v ničem. Tchoř byl muž rozšafný, praktický, ouřední hlava, racionalista; Kalinyč oproti tomu byl typ idealisty a romantika, ten byl z rodu nadšenců a snílků. Tchoř stál nohama na zemi, to znamená, že si postavil chalupu, našetřil hromádku peněz a s pánem a ostatní vrchností hleděl vycházet dobře; Kalinyč chodil v láptích a protloukal se všelijak. Tchoř zplodil velkou rodinu, poslušnou a svornou; Kalinyč měl kdysi ženu, které se bál, děti neměl žádné. Tchoř měl pana Polutykina prokouknutého skrznaskrz, Kalinyč se před svým pánem skláněl ve zbožné úctě. Tchoř měl Kalinyče rád a držel nad ním ochrannou ruku, Kalinyč Tchoře miloval a vážil si ho. Tchoř mluvil málo, poťouchle se usmíval a vyznal se v tlačenici; Kalinyč hovořil se zápalem, třebaže nebyl tak výřečný jako někteří rázní lidé z fabrik. Ale Kalinyč měl přednosti, které uznával i sám Tchoř; uměl například zaříkávat krev, leknutí i posedlost a vyhánět červíky; včely ho poslouchaly – měl lehkou ruku. Tchoř ho přede mnou požádal, aby mu zavedl do maštale nového koně, a Kalinyč svědomitě a s vážností vyhověl prosbě starého skeptika. Kalinyč měl blíž k přírodě, Tchoř zase k lidem, ke společnosti. Kalinyč nerad moc přemýšlel a všemu věřil slepě. Tchoř se někdy díval na život až ironicky. Hodně viděl, hodně znal a já jsem se od něho mnohému naučil; z jeho vyprávění jsem se například dověděl, že každé léto před žněmi jezdívá po vesnicích zvláštní malý vozík a na tom vozíku sedí muž v kaftanu a prodává kosy. Při hotovém placení bere rubl pětadvacet kopejek až půldruhého ruble asignací, na dluh dává kosu za tři ruble a jeden stříbrňák. Všichni rolníci přirozeně berou kosu na dluh. Za dva tři týdny přijede znovu a chce peníze. Rolník zrovna posekal oves, má tedy čím zaplatit: jde s kupcem do krčmy a tam se s ním už vyrovná. Někteří statkáři si řekli, že budou kosy kupovat sami za hotové a dávat je rolníkům na dluh za původní cenu; jenže rolníkům to nebylo vhod, byli z toho až celí smutní, neboť přišli o radost brnknout si o kosu a poslechnout si, jak zvoní, převracet ji v rukou a aspoň dvacetkrát se ptát toho mazaného kramáře z města: „Poslechni, mladej, není ta kosa nějak moc tentononc?“ Ke stejnému hrdlování dochází i při nákupu srpů, jen s tím rozdílem, že tady zasahují do věci ženské a někdy doženou prodavače až k tomu, že jim natluče, což je jim jen k užitku. Ale nejhůř jsou na tom ženské v tomto případě: dodavatelé suroviny pro papírny pověřují nákupem hadrů zvláštní druh lidí, kterým se v některých újezdech říká „orlové“. Takový „orel“ dostane od kupce asi tak dvě stě rublů v bankovkách a vydá se za kořistí. Na rozdíl od ušlechtilého ptáka, jehož jméno nese, neútočí však zpříma a směle, ale jde na to chytře a od lesa. Nechá svůj vozík stát někde v křoví za vsí a sám se vydá humny a dvory jako pocestný nebo tulák. Ženské ho zvětří a úkradkem mu jdou naproti. V minutce si plácnou. Za pár měděných grošů dá ženská „orlovi“ nejen všelijaké nepotřebné hadry, ale často i mužovu košili i vlastní vlněnou suknici. Poslední dobou přišly ženské na to, že je výhodné krást ve vlastním domě a zbavovat se touto cestou konopí, zejména příze – jak důležité rozšíření a zdokonalení podnikavosti příze „orlů“! Jenže mužští vědí, jak na to, a při sebemenším podezření, sotvaže se proslechne, že „orel“ je v kraji, přikročí hezky zčerstva k nápravným a ochranným opatřením. Však je to taky k zlosti, ne? Prodávat konopí je jejich věc a oni je také prodávají – ne ve městě, do města by museli sami šlapat, ale potulným kramářům, kteří nikdy nemívají ruční váhu, váží na hrsti – čtyřicet hrstí do pudu – a to si jistě dovedete představit tu hrst a tu dlaň našeho člověka, zvlášť když si dá záležet! – Takových příběhů jsem já, člověk nezkušený a ve vsi – „neotrkaný“ (jak se u nás říká), vyslechl spousty. Tchoř však nevyprávěl pořád jenom sám – také se mne na všelicos vyptával. Když zjistil, že jsem byl v cizině, tu jeho zvídavost neznala mezí. Kalinyč si s ním nezadal, ale toho víc dojímalo líčení přírody, horstev a vodopádů, významných budov a velikých měst. Tchoř jevil zájem o věci úřední a státní. Bral to všechno pěkně po pořádku: „No a tohle je tam u nich tak jako u nás, anebo jináč? Tak povídejte, vašnosti, jak je to.“ – „Ále, ále! I propáníčka, to je!“ vykřikoval Kalinyč při mém vyprávění. Tchoř mlčel, vraštil husté obočí a jen chvilkami utrousil, že „tohle by u nás teda nešlo, ale tohleto je dobré, to je pořádek“. Nemohu vám ani opakovat, na co všechno se ptal, a není to ani třeba; ale z našich rozmluv jsem se přesvědčil o jedné věci, kterou čtenáře asi překvapím – totiž že Petr Veliký byl typický Rus, především ve svých reformách. Rus je si tak jist svou silou a odolností, že se rád až přepíná; málo se zajímá o svou minulost, hledí směle kupředu. Co je dobré, to se mu líbí, co je rozumné, to by chtěl mít, a je mu jedno, odkud to přichází. Jeho zdravý rozum si rád dobírá suchopárné německé mudrlantství; ale Tchoř se vyjádřil, že ti Němci mají něco do sebe a on že se od nich docela rád poučí. Tím, že Tchoř byl v tak výjimečném postavení, že byl prakticky nezávislý, mluvil se mnou o mnoha věcech, které z jiných ani sochorem nevypáčíš, ani žernovem nevymeleš, jak se říká na venkově. A byl si skutečně svého postavení vědom. Při besedách s Tchořem jsem poprvé slyšel prostou, moudrou řeč ruského rolníka. Vědomosti měl svým způsobem dost rozsáhlé, ale číst neuměl; Kalinyč uměl. „Ten pudivítr to svedl,“ podotkl Tchoř, „tomu ani včely jaktěživ nevyhynuly.“ – „A děti číst a psát umějí?“ Tchoř chvilku mlčel. „Feďa umí.“ – „A ostatní?“ – „Ostatní ne.“ – „A pročpak?“ – Starý na to nic neřekl a převedl řeč jinam. Ostatně, aťsi byl jak byl moudrý, podléhal i on mnoha předsudkům a předpojatostem. Ženskými například z hloubi duše pohrdal, a byl-li v dobrém rozmaru, dobíral si je a utahoval si z nich. Jeho žena, stará, hašteřivá babka, ležela na peci jak byl den dlouhý a bez ustání bručela a nadávala. Synové si jí nevšímali, ale snachy držela v bázni boží. Však nadarmo nezpívá tchyně v ruské písničce: „Co jsi to za syna, co jsi za ženáče, když ženu nebiješ, když si nepopláče…“ Chtěl jsem se jednou mladých snach zastat a pokusil jsem se vzbudit u Tchoře soucit, on mi však klidně namítl: „Že se vám chce starat se o takové hlouposti, jen ať se ženské povadí. Čím víc je člověk rovná, tím je to horší, a nač si tím taky mazat ruce.“ Někdy slezla ta zlá babka z pece, zavolala do síně na hlídacího psa: „Pojď sem, pejsku, no pojď!“ a pak ho tloukla po hubeném hřbetě pohrabáčem; nebo si zase stoupla pod stříšku a „štěkala“, jak říkal Tchoř, na všechny kolemjdoucí. Svého muže se však bála, a jakmile poručil, hned lezla zpátky na pec. Ale zvlášť zajímavé bylo poslechnout si, jak se Kalinyč s Tchořem přou, když přišla řeč na pana Polutykina. „Povídám ti, Tchoři, na toho mi nesahej,“ říkal Kalinyč. „A copak že ti nedá ušít pořádné boty?“ namítal Tchoř. „ Jaképak boty? Nač mi budou boty? Však jsem venkovský člověk.“ – „A copak já nejsem, a koukej,“ a přitom zvedl nohu a ukázal Kalinyči botu šitou snad z mamutí kůže. „I kdopak se s tebou může rovnat!“ pravil na to Kalinyč. „Aspoň na ty láptě kdyby ti dal, však s ním chodíš na hon, a to abys měl den co den nové.“ – „Na láptě mně dává.“ – „ Já vím, vloni ti dal desetník.“ Kalinyč se dopáleně odvrátil a Tchoř se smál, až se za břicho popadal, a jeho beztak malá očka už vůbec nebyla vidět.

Kalinyč příjemně zpíval a drnkal na balalajku. Tchoř ho vždy chvíli poslouchal, pak naklonil hlavu k rameni a začal naříkavým hlasem přizvukovat. Zvlášť rád měl píseň Přenešťastná hlavěnka má. Feďa si neodpustil, aby otce nepoškádlil: „Copak tak hořekuješ, táto?“ Ale Tchoř seděl, tvář podepřenou, oči zavřené, a jen bědoval nad svým přenešťastným osudem. Zato jindy zas nebylo pracovitějšího člověka: věčně se něčím obírá – hned spravuje vůz, hned podpírá plot, hned zas prohlíží postroj. Na zvláštní čistotu si však nepotrpěl a na mé upozornění mi jednou řekl, že „přeci musí bejt v chalupě cejtit, že se tam ostává“.

„ Jen se podívej, jak má Kalinyč ve včelnici čisto,“ namítl jsem.

„Však by se mu tam včely jináč nedržely, vašnosti,“ řekl s povzdechem.

„A jakpak, vy máte své vlastní panství?“ otázal se mě jindy. „Mám.“ – „A daleko?“ – „Asi sto verst odtud.“ – „A to na tom panství taky žijete?“ – “Žiju.“ – „Ale spíš si, hádám, krátíte čas s tou flintou, ne?“ – „Skoro ano.“ – „A dobře děláte, vašnosti. Jen si střílejte tetřevy po libosti, ale rychtáře měňte hodně často.“

Čtvrtého dne navečer pro mne pan Polutykin poslal. Litoval jsem, že se musím se starým sedlákem rozloučit. Nasedli jsme s Kalinyčem do vozu. „Tak sbohem, Tchoři, buď hodně zdráv,“ řekl jsem. „Sbohem, Feďo.“ – „Sbohem, vašnosti, sbohem, a vzpomeňte si na nás někdy.“ Vyjeli jsme. Na nebi se zvolna rozhořívaly červánky. „Zítra bude krásně,“ poznamenal jsem, dívaje se na světlé nebe. „I ne, pršet bude,“ odporoval Kalinyč, „vidíte ty kachny, jak se špláchají, a taky tráva tuze voní.“ Vjeli jsme do remízku. Kalinyč potichu zanotoval, nadskakuje na kozlíku, a pořád se jen díval a díval na ty červánky…

Příštího dne jsem opustil pohostinnou střechu pana Polutykina.

1847

JERMOLAJ A MLYNÁŘKA

Jednou večer, když táhly sluky, vyšli jsme si s mým Jermolajem na čekanou. Ale možná že všichni moji čtenáři nevědí, jak takový slučí tah vypadá. Nuže poslouchejte, panstvo.

Je jaro a vy čtvrt hodiny před západem slunce vkročíte do lesa – s ručnicí a bez psa. Vyhledáte si místo někde při kraji, rozhlédnete se, prověříte roznětku, mrknete na sebe se svým druhem. Čtvrt hodiny uplynulo. Slunce už zapadlo, v lese je však ještě světlo, vzduch je čistý, průzračný, ptáci švitoří, mladá tráva se leskne veselým smaragdovým leskem… a vy čekáte. V hloubi lesa se zvolna smráká, svítivá červeň západu pomalu klouže po kořenech a kmenech stromů, stoupá výš, přeplouvá z dolních, skoro ještě holých větví do klidných, usínajících vrcholků… Teď už i vrcholky potemněly, ruměné nebe modrá. Les voní silněji, zlehka vydechuje vlahé teplo, závany větru kolem vás tichnou. Ptáci usínají, postupně, podle druhů: teď ztichly pěnkavky, za chvilku sedmihláskové, potom strnadi. V lese je čím dál temněji. Stromy se slévají ve velké černavé plochy, na tmavnoucím nebi nesměle vyskakují první hvězdičky. Všechno ptactvo spí. Jen černohlávkové a malí datlíci ještě ospale típají… Teď už i oni umlkli. Naposled nad vámi zazvoní jasný hlásek zlatohlávkův, kdesi smutně křikne žluva, slavík poprvé zatluče. Srdce vám skomírá napětím, když vtom – ale jedině myslivci mě pochopí – když vtom se v hlubokém tichu ozve kvorkání a pískání, je slyšet pravidelné vzmachy hbitých křídel – a sluka s půvabně skloněným dlouhým píchákem plavně vylétá od tmavé břízy proti vašemu výstřelu.

Takhle tedy vypadá čekaná za slučího tahu.

A tak jsme se večer vydali s Jermolajem do lesa; ale promiňte, panstvo, musím vás nejprve seznámit s Jermolajem.

Představte si muže kolem pětačtyřicíti, hubeného dlouhána s protáhlým tenkým nosem, úzkým čelem, šedýma očkama, zježenými vlasy a širokými posměvačnými ústy. Tento muž chodíval v zimě v létě v žlutavém nankinovém kaftanu evropského střihu, přepásaném látkovým páskem; nosil tmavomodré široké kalhoty a čepici s beránkem, kterou mu věnoval v dobré chvilce jeden zchudlý statkář. K opasku míval přivázány dva pytlíky: jeden vpředu, umně překroucený na dvě půlky – na prach a na broky – a druhý vzadu na úlovek. Zátky do patron cupoval ze své zřejmě bezedné čepice. Za peníze, které stržil prodejem zvěře, by si byl mohl dávno koupit pouzdro na patrony a pořádnou brašnu, ale něco takového ho nikdy ani ve snu nenapadlo a dál si nabíjel pušku svým osvědčeným způsobem a udivoval přihlížející, jak dovedně uměl čelit nebezpečí, že broky a prach vysype nebo smíchá. Nosil jednohlavňovou brokovnici s křesadlem a ta měla nadto ošklivý zvyk, že hanebně tloukla, a tak Jermolajova pravá tvář byla vždycky plnější než levá. Jak dokázal z té pušky něco trefit, to bozi vědí – ale trefil. Měl také stavěcího psa, zvaného Azor, prapodivné stvoření. Žrát mu nedával nikdy. „To tak, ještě psa krmit,“ uvažoval, „však pes si ví rady, ten si najde potravu sám.“ A vskutku, třebaže se Azora i nevšímavý chodec trochu zděsil pro tu jeho hubenost, Azor přece jen žil, a dlouho žil, ba přes všechno své žalostné živobytí se ani jedinkrát nezatoulal a nijak netoužil opustit svého pána. Jednou, když byl ještě mladý, se stalo, že na dva dny zmizel, uchvácen lásky hrou. Ale tato bláhovost ho brzy přešla. Nejpozoruhodnější vlastností Azorovou byla jeho nepopsatelná lhostejnost ke všemu na světě. Kdyby nešlo o psa, užil bych výrazu blazeovanost. Sedával obvykle zakaboněn, krátký ocas pod sebou, chvilkami se otřásl a nikdy se neusmíval. (Psi se dovedou, jak známo, usmívat, a dokonce velice mile usmívat.) Byl strašlivě šeredný a žádný povaleč z dvorské čeládky si nikdy neodpustil, aby si nad ním nezašpičkoval. Azor však snášel všechny tyto úsměšky, ba i rány s podivuhodnou otrlostí. Zvláštní potěšení působil kuchařům, kteří pokaždé nechali všeho a s křikem a nadávkami se za ním hnali, kdykoli neodolal – což se ovšem stává nejen psům – a vsunul svůj hladový čenich do pootevřených dveří lákavě teplé a voňavé kuchyně. Při lovu vynikal neúnavností a nos měl docela slušný. Jestliže se někdy podařilo dohonit postřeleného zajíce, tak ho s náramným požitkem do poslední kůstky sežral někde v chládku pod zeleným křoviskem, v uctivé vzdálenosti od Jermolaje, který mu spílal ve všech známých i neznámých nářečích.

Jermolaj patřil jednomu z mých sousedů, statkáři staré školy. Tito statkáři si nepotrpí na „divočinu“ a zůstávají raději věrni domácí drůbeži. Snad ještě tak při zvláštních příležitostech, jako třeba o narozeninách, jmeninách či o volbách, si kuchaři těchto statkářských staromilců dodají odvahy a připraví dlouhozobé ptáky, a když už se do toho dají, to už se pak neznají – což se Rusům stává často – a tu z nich vymýšlejí úpravy tak prapodivné, že hosté většinou jen zvědavě a bedlivě podávané pokrmy okukují, ale za nic se nemohou odhodlat, aby je okusili. Jermolaj měl nakázáno dodat do panské kuchyně jednou v měsíci asi tak dva páry tetřevů a koroptví, a jinak si směl žít, kde chce a jak se mu zlíbí. Vzdali se ho jako člověka, který není k žádné práci, je lenošný, jak se v našem kraji říká. Prach a broky mu přirozeně nevydávali, neboť vycházeli ze stejných zásad, podle nichž on nedával svému psu žrát. Jermolaj byl prazvláštní typ člověka. Bezstarostný jak ten pták, dosti upovídaný, roztržitý a na první pohled až nešikovný; velmi rád si přihnul, nikde dlouho nevydržel, při chůzi šoupal nohama a kolébal se jako kačer – a tou šoupavou a kolébavou chůzí dokázal uběhnout jako nic i padesát verst za den. Zažil ty nejroztodivnější příhody: přenocoval v mokřinách i na stromech, na střechách i pod mosty, poseděl si párkrát pod zámkem na půdách, ve sklepech i v kůlnách, přišel o pušku, o psa i o nejnutnější části oděvu, býval často a hodně bit – a přesto se po čase vracel oblečený, s puškou i se psem. Nedalo se o něm říci, že je veselý, třebaže býval skoro napořád v dosti dobrém rozmaru. Vypadal zkrátka trochu jako blázen. Rád si poklábosil s dobrým člověkem, zvlášť při skleničce, ale ani to ne dlouho – z ničeho nic se zvedne a jde. „Kam to jdeš, člověče, vždyť venku je noc.“ – „Ale do Čaplina.“ – „A co tě čerti nesou až do Čaplina, deset verst odtud?“ – „Ale jdu tam na noc k sedláčkovi Sofronovi.“ – „Však přespi tady.“ – „I ne, to nejde.“ A tak Jermolaj vykročí se svým Azorem do noční tmy, jde křovisky a doly, a sedláček Sofron ho třeba k sobě do dvora ani nepustí a dost možná, že mu ještě uštědří nějaký ten záhlavec, aby nechal bohabojné lidi na pokoji. Zato se Jermolajovi nikdo nevyrovnal v tom, jak uměl na jaře při velké vodě chytat ryby a vytahovat rukama raky, vystopovat po čichu zvěř, přivábit křepeláče, napodobovat jestřába, objevit slavíka s „mužíčkovou píšťalkou“ či „kukaččím letem“1… Jediné, co neuměl, bylo drezírování psů; na to nebyl dost trpělivý. Měl také ženu a jednou týdně k ní chodíval. Bydlela v zedrané, rozvalené chajdě, třela bídu s nouzí, nikdy nevěděla, zda bude mít příští den co do úst, a vůbec měla trpký osud. Jermolaj, ten bezstarostný dobrák, byl na ni surový a hrubý, tvářil se doma přísně a nepřístupně a jeho nebohá žena nevěděla, jak se mu zavděčit, celá se třásla, když se na ni jen podíval, za poslední groš mu kupovala pálenku a úslužně ho přikrývala svým dlouhým kožichem, když ležel jako knížepán rozvalen na peci a usínal bohatýrským spánkem. Častokrát jsem u něho zahlédl bezděčný projev jakési zaryté krutosti – nelíbilo se mi například, s jakým výrazem prokusoval hlavu postřelenému ptákovi. Ale Jermolaj se doma nikdy nezdržel déle než den, a mezi cizími lidmi už to zase byl „ Jermolka“, jak se mu říkalo široko daleko v okolí a jak si sám někdy říkal. Poslední panský posluha se měl o něco lépe, a snad právě proto se k Jermolajovi choval vlídně. Zato rolníkům zprvu dělávalo potěšení prohánět ho po polích a chytat jako zajíce, ale pak ho vždycky pustili spánembohem, a když zjistili, že je napůl blázen, už ho nechali vůbec být, ba někdy mu dali i kus chleba a zavedli s ním řeč. Nuž, tohoto člověka jsem brával s sebou na lov a s ním jsem se také vydal na sluky do velkého březového háje na břehu Isty.

Mnoho ruských řek má podobně jako Volha jeden břeh skalnatý, druhý travnatý; Ista rovněž. Tato malá říčka se chová neobyčejně rozmarně, vine se jako had, ani půl versty neteče rovně a někde je ji ze srázného kopce vidět na deset verst daleko se všemi jejími jezy, s rybníky, mlýny a zahrádkami vroubenými vrbovím, i s hustými sady. Ryb jsou v Istě spousty, zejména tloušťů (mužští je za horkých dnů chytají podvodním křovím rukama). Malí kulíci píseční s hvízdáním poletují nad kamenitými břehy, které rozrývají studené čiré pramínky, divoké kachny se vynořují ze stinných zátok pod vymletým srázem… Stáli jsme na čekané asi hodinu, zastřelili jsme dva páry sluk, a protože jsme chtěli před východem slunce zkusit štěstí ještě jednou (na sluky se dá chodit i časně zrána), řekli jsme si, že přespíme v nedalekém mlýně. Vyšli jsme z lesa a dali se z kopce dolů. Řekou se valily tmavomodré vlny, vzduch houstl, obtěžkán noční vláhou. Zabouchali jsme na vrata. Psi na dvoře se rozštěkali. „Kdo je tam?“ ozval se sípavý, ospalý hlas. „Myslivci. Nech nás tu přespat.“ odpověď žádná. „Zaplatíme.“ – „ Jdu to říct hospodáři… Kušte, potvory, že nezdechnete!“ Slyšeli jsme, jak mlynářský vešel do chalupy; vzápětí byl zpět u vrat: „Prej ne, hospodář vás nechce pustit.“ – „A pročpak?“ – „Inu, bojí se. Ještě byste mohli mlejn podpálit; však jste myslivci a máte všelijaké náboje.“ – „Co to meleš, prosím tě?“ – „Předloni nám ve mlejně hořelo. Nocovali tu koňští handlíři, a ti to museli podpálit.“ – „Ale, kamaráde, přece nemůžeme spát venku!“ – „Dělejte, jak chcete.“ Boty zadupaly a byl pryč.

Jermolaj svolával na jeho hlavu hromy a blesky. „Půjdeme do vsi,“ prohlásil nakonec s povzdechem. Ale do vsi to byly nejméně dvě versty. „Přespíme tady venku,“ řekl jsem. „ Je teplo, a když zaplatíme, mlynář nám pošle trochu slámy.“ Jermolaj bez odmlouvání souhlasil. Znovu jsme zabouchali. „Co zas?“ ozval se znovu mlynářský, „už jsem vám řek, že to nejde.“ Vysvětlili jsme mu, co bychom rádi. Šel se poptat pana otce a vrátil se i s ním. Vrzla vrátka, objevil se mlynář, vysoký muž tlustých tváří, s býčí šíjí a kulatým, velkým břichem. Přistoupil na můj návrh. Na sto kroků od mlýna byl malý, ze všech stran otevřený přístřešek. Donesli nám tam otep slámy a trochu sena, mlynářský postavil u řeky na trávě samovar, dřepl si k němu a začal horlivě foukat do komínku. Jak se uhlíky rozžhavovaly, osvětlily mu pokaždé jeho mladou tvář. Mlynář běžel vzbudit ženu a sám mi nakonec nabídl, abych přespal v chalupě. Já jsem se však rozhodl, že raději zůstanu na čerstvém vzduchu. Mlynářka nám přinesla mléko, vajíčka, brambory a chleba. Voda v samovaru začala za chvilku vřít a my jsme usedli k čaji. Z řeky stoupala pára, bylo bezvětří; kolem nás křičeli chřástalové, od mlýnských kol se nesly tiché zvuky – to padaly kapky z lopatek a voda prosakovala stavidlem náhonu. Rozdělali jsme ohýnek. Jermolaj pekl v popelu brambory a já jsem si zatím trochu zdříml. Vzbudil mě tichý, opatrný šepot. Zvedl jsem hlavu: u ohně na převrácené štoudvi seděla mlynářka a rozprávěla s mým lovcem. Poznal jsem už poprvé z jejího oblečení, z pohybů i výslovnosti, že musela sloužívat u pánů, že to není selka ani měšťka, ale teprve teď jsem si mohl jaksepatří prohlédnout její tvář. Vypadala asi tak na třicet let; přepadlá, bledá tvář nesla dosud stopy nevídané krásy. Zejména oči, velké smutné oči, se mi zalíbily. Opírala se lokty o kolena a bradu měla položenou v dlaních. Jermolaj seděl zády ke mně a přikládal chrastí do ohně.

„V Želtuchinu je zas dobytčí mor,“ říkala mlynářka, „otci Ivanovi zdechly obě krávy. Pánbůh s námi!“

„A co vaše svině?“ zeptal s po chvilce Jermolaj.

„Těm je dobře.“

„Aspoň jedno selátko kdyby mi byl daroval.“

Mlynářka chvilku mlčela, pak si povzdychla.

„S kým to tu jste?“ otázala se.

„S jemnostpánem… z Kostomarova.“

Jermolaj přihodil do ohně pár smrkových větviček; hned vesele zapraskaly a sloup hustého bílého kouře se vyvalil Jermolajovi rovnou do tváře.

„Co že nás ten tvůj nepustil do chalupy?“

„Má strach.“

„Koukejme se, tlusťoch, pupkáč jeden. Arino Timofejevno, má zlatá, dones mně štamprličku.“

Mlynářka vstala a zmizela v šeru. Jermolaj si tiše zanotoval:

Když jsem já za milou šlapával chodníček,

co jsem já, nebohý, rozedral botiček…

Arina se vrátila s malou lahví a skleničkou. Jermolaj se nadzvedl, pokřižoval a obrátil sklenku do sebe. „To je ono!“ dodal.

Mlynářka zase usedla na štoudev.

„A co ty, Arino Timofejevno, pořád postonáváš?“

„Pořád.“

„A copak?“

„Kašel mě v noci trápí.“

„Můj pán, myslím, usnul,“ pravil Jermolaj po chvilce. „Ale k dochtorovi nechoď, Arino, bylo by ti hůř.“

„I však ani nechodím.“

„A ke mně někdy zajdi.“

Arina sklonila hlavu.

„To já bych pak tu svou, svou starou, někam vyhnal,“ pokračoval Jermolaj. „No pravdaže.“

„Měl byste raděj probudit pána, Jermolaji Petroviči, vidíte, brambory už jsou.“

„I jen ať chrní,“ lhostejně poznamenal můj věrný sluha, „vyběhal se, tak ať spí.“

Zavrtěl jsem se na seně. Jermolaj vstal a přistoupil ke mně.

„Brambory už jsou, vašnosti, račte jít jíst.“

Vyšel jsem zpod přístřešku. Mlynářka vstala a chtěla odejít. Dal jsem se s ní do řeči.

„Už dlouho jste na tom mlýně?“

„Na svatého Ducha to byl rok.“

„A tvůj muž je odkud?“

Arina asi neslyšela, co se ptám.

„Odkáď je tvůj muž?“ opakoval Jermolaj zvýšeným hlasem.

„Z Běleva. Bělevský měšťan.“

„A ty jsi také z Běleva?“

„Ne, já jsem panská… byla jsem panská.“

„Čí?“

„Pana Zvěrkova. Teď jsem svobodná.“

„Kterého Zvěrkova?“

„Alexandra Silyče.“

„Nebývala ty jsi u jeho ženy za panskou?“

„ Jak to víte? Bývala.“

Podíval jsem se na Arinu se zvýšeným zájmem a účastí.

„Znám tvého pána.“ pokračoval jsem.

„Znáte?“ hlesla tiše a sklonila hlavu.

Musím čtenáři vysvětlit, proč jsem se tak soucitně podíval na Arinu. Za svého pobytu v Petrohradě jsem se náhodou seznámil s panem Zvěrkovem. Zastával poměrně význačné místo a měl pověst člověka schopného, který své věci rozumí. Za ženu měl baculatou, ufňukanou a zlou hysterku – fádní, nepříjemné stvoření; měl také synka, pravého panského synáčka, rozmazleného a hloupého až běda. Pan Zvěrkov nevzbuzoval svým zjevem zrovna sympatie: z široké, skoro čtverhranné tváře vykukovala myší očka, trčel z ní dlouhý, špičatý nos s otevřeným chřípím, ostříhané šedivé vlasy mu stály jako štětiny nad vrásčitým čelem, tenké rty se neustále pohybovaly a nasládle usmívaly. Pan Zvěrkov stával obvykle s nožkama rozkročenýma, tlusté ručky v kapsách. Jednou se nějak stalo, že jsme spolu jeli kočárem na projížďku za město. Rozhovořili jsme se. Pan Zvěrkov jako člověk zkušený a praktický mě začal poučovat a přivádět „na správnou cestu“.

„Dovolte mi podotknout,“ zapištěl nakonec, „vy mladí, jeden jako druhý, soudíte a uvažujete o všem jen tak nazdařbůh. Vy málo znáte svou rodnou zem, pánové, vy neznáte Rusko, to je to! Vy čtete pořád jenom německé knížky. Teď mi tu kupříkladu něco povídáte ohledně, nu, tedy ohledně panské čeledi. Dobrá, přít se nebudu, to je všechno hezké, jenže vy je neznáte, vy nevíte, co je to zač. (Pan Zvěrkov se hlasitě vysmrkal a šňupl si.) Dovolte mi, abych vám kupříkladu vyprávěl jednu malou historku; snad vás bude zajímat. (Pan Zvěrkov si odkašlal.) Víte přece, jakou já mám ženu, myslím, že hodnější žena se hned tak nenajde, to jistě uznáte. Její panské ani nevědí, jak se mají – žijí si prostě jako v ráji. Ale má žena si řekla, že vdané panské u sebe ze zásady držet nebude. Přijdou děti, to a ono, no a jakpak se potom taková panská může jaksepatří věnovat své paní, vyhovět jí ve všem, nač je zvyklá – té už je to jedno, ta má plnou hlavu jiných věcí. Však jsme jen lidé. A tak vám jednou projíždíme naší vesnicí, bude to takových – nu, abych vám nezalhal – takových patnáct let. Vidíme, že rychtář má děvčátko, dcerku hezkou jako obrázek, a jak se umí chovat, víte, až tak přeuctivě. Žena mi povídá: ,Kokó‘ (totiž abyste rozuměl, ona mi tak říká), ,vezmeme si tu dívenku do Petrohradu, mně se tak líbí, Kokó.‘ – ,Ale s radostí,‘ já na to. Rychtář nám, to se rozumí, padl k nohám, to víte, kdepak by se byl nadál takového štěstí. No děvče si samozřejmě poplakalo, z nerozumu. Ono to bývá zpočátku zlé, když se jde z domova a vůbec… není divu. Ale brzo si na nás zvykla. Pro první čas jsme ji dali mezi služebná děvčata; musela se samozřejmě učit. A co byste řekl? To děvče vám dělalo báječné pokroky. Má žena byla do ní celá pryč, vyznamenávala ji, kde mohla, až nakonec si ji vzala k sobě za panskou, ačkoli byla na řadě jiná, představte si! Ale to se tedy zase musí nechat – takovou panskou má žena ještě neměla, to rozhodně ne, tak úslužnou, skromnou, poslušnou, no prostě dokonalou. Upřímně řečeno, žena ji také až moc rozmazlovala. Báječně ji šatila, z panského stolu jí dávala jíst, čajem ji napájela, zkrátka děvče mělo všechno, co si jen můžete představit. No a tak sloužila u mé ženy nějakých deset let. Až jednoho krásného dne, představte si to, přijde Arina – jmenovala se Arina – bez ohlášení za mnou do pracovny, a bác, padne mi k nohám. Řeknu vám otevřeně, tohle nemohu vystát. Člověk má vždycky pamatovat na svou důstojnost, že ano? ,Copak je?‘ – ,Milosti, Alexandře Silyči, smilujte se.‘ – ,Co se děje?‘ – ,Dovolte mi, abych se směla vdát.‘ Řeknu vám, že mě to překvapilo. ,Ale vždyť víš, ty hloupá, že tvá paní jinou panskou nemá.‘ – ,Já budu jemnostpaní sloužit dál.‘ – ,Nemluv nesmysly! Paní vdané panské nechce.‘ – ,Může jít místo mě Malaňja.‘ – ,Nech si laskavě své rozumy!‘ – ,Prosím.‘ Řeknu vám, že jsem z toho byl celý pryč. Víte, já už jsem takový, že se mě nic tak nedotkne, tak hluboce nedotkne jako nevděk. Co bych vám povídal, vy přece víte, jakou já mám ženu, vždyť je to hotový anděl, vtělená dobrota. Snad ten největší lotr by s ní měl slitování. Arinu jsem vyhodil. Myslím si – třeba přijde k rozumu. To víte, člověku se nechce věřit, že by někdo mohl být tak zlý, tak strašlivě nevděčný. A co byste řekl? Za půl roku zase za mnou ráčila přijít se stejnou prosbou. To už jsem ji ale zle hnal, to se přiznám, pohrozil jsem jí a slíbil, že to řeknu ženě. Byl jsem rozhořčen. Ale představte si mé překvapení, když za mnou za nějaký čas přijde žena, uplakaná, rozčilená, že jsem se až lekl. ,Copak se stalo?‘ – ,Arina…‘Chápete? Stydím se to vyslovit. ,Není možná! A s kým?‘ – ,S lokajem Petruškou.‘ Tohle byl vrchol. Já už jsem takový, že nerad dělám něco polovičatě. Petruška za nic nemůže. Potrestat ho můžeme, ale ten podle mého žádnou vinu nemá. Arina… no řekněte mi, prosím vás, co tady ještě povídat? Přirozeně, že jsem ji okamžitě dal ostříhat dohola, převléct do režného plátna a poslat zpátky na vesnici. Žena přišla o výbornou panskou, ale jakáž pomoc, něco takového se přece v domě trpět nedá. Nemocný úd je lépe uříznout naráz. Tak vidíte, a teď řekněte sám – vždyť vy přece znáte mou ženu, vždyť je to, no vždyť je to hotový anděl. Jak ona k té Arině přilnula a Arina to věděla a nestyděla se. Cože? No ne, řekněte. Cože? Ale škoda mluvit! Zkrátka a dobře, nedalo se nic dělat. Mne, zejména mne se tedy nevděk toho děvčete hluboce dotkl a dlouho mě hrozně mrzel. Říkejte si co chcete, kouska srdce, kouska citu v těch lidech není! Zkrátka krm si vlka sebelíp, vždycky k lesu kouká. To mám ponaučení pro příště! Ale chtěl jsem vám jen dokázat…“

A pan Zvěrkov už nedopověděl, jen otočil hlavu a přitáhl si plášť k tělu, statečně přemáhaje bezděčné rozčilení.

Čtenář už teď asi chápe, proč jsem se tak účastně podíval na Arinu.

„Už dlouho jsi vdaná za mlynáře?“ zeptal jsem se jí konečně.

„Dva roky.“

„A tvůj pán ti to dovolil?“

„Vyplatili mě.“

„Kdo?“

„Savelij Alexejevič.“

„Kdo je to?“

„Můj muž. ( Jermolaj se smutně pousmál.) A jemnostpán vám o mně něco povídal?“ dodala Arina po chvíli.

Nevěděl jsem, co odpovědět. „Arino!“ křikl z dálky mlynář. Arina vstala a odešla.

„Ten její muž je hodný člověk?“ tázal jsem se Jermolaje.

„Ujde.“

„A děti mají?“

„Měli jedno, ale umřelo.“

„A to ona se tolik mlynářovi líbila nebo co? Kolikpak za ni asi zaplatil?“

„To vám nevím. Ona umí číst a psát, a to se ve mlejně… tento – sejde. A tak se mu asi líbila.“

„Ty se s ní znáš dlouho?“

„Dlouho. Chodíval jsem dřív k jejímu panstvu. Mají usedlost kousínek odtaď.“

„A lokaje Petrušku znáš?“

„Petra Vasiljeviče? Jakpak bych neznal.“

„Kde je teď?“

„Dal se na vojnu.“

Chvíli jsme seděli mlčky.

„A jí něco chybí?“ otázal jsem se konečně Jermolaje.

„Moc toho zdraví nemá… Ale vypadá to zejtra na pěkný tah. Měl byste se jít kapku prospat.“

Hejno divokých kachen nám zasvištělo nad hlavami a pak jsme slyšeli, jak opodál zapadlo na řeku. už se docela setmělo a začínalo být chladno. V háji hlasitě tloukl slavík.

Zahrabali jsme se do sena a usnuli.

1847

ČERVENÁ VODA

Začátkem srpna bývají často vedra kzalknutí. Tou dobou, mezi dvanáctou atřetí spoledne není ani ten nejotrlejší anejsoustředěnější člověk schopen lovit, inejvěrnější pes ochabne, plouží se pánovi vpatách, oči bolestně přivřené ajazyk celý vyplazený, ana jeho výtky jen pokorně vrtí ocasem atváří se ztrápeně, ale do kroku nepřidá. Stalo se mi, že jednoho takového dne jsem byl na šoulačce. Dlouho jsem přemáhal pokušení lehnout si třeba jen na chvilku někde vchládku; dlouho mi můj neúnavný pes probíhal sem atam křoviska, ačkoli si zřejmě ani on od tohoto horečného počínání nic kloudného nesliboval. Úmorné vedro mě nakonec dohnalo kúvaze, jak ušetřit naše poslední síly aschopnosti. Jakžtakž jsem se dovlekl až kříčce Istě, kterou už mí shovívaví čtenáři znají, sešel ze srázu adal se po žlutém zavlhlém písku směrem ke studánce, která je široko daleko známa pod názvem Červená voda. Její pramínek vyvěrá ztrhliny ve břehu, jež se časem proměnila vmalou, leč hlubokou roklinku, aten pramínek se pak odvacet kroků dál sveselým hlasitým bubláním vlévá do řeky. Po svazích roklinky se rozrostlo dubové mlází, kolem studánky zelená se nizounká sametová travička– sluneční paprsky se málokdy dotknou její studené, stříbřité rosy. Došel jsem kprameni, na trávě ležel kalíšek zbřezové kůry, který tam zanechal náhodný pocestný kužitku všech. Napil jsem se, ulehl do chládku arozhlédl se kolem. Uzálivu, který se vytvořil kol ústí pramínku vřece, aproto se tu voda neustále lehounce čeřila, seděli zády ke mně dva staří vesničané. Jeden znich, poměrně silný avysoký, vtmavozeleném čistém kaftanu aměkké plstěné čepici, chytal ryby, druhý– drobný střízlík vzáplatovaném listráčku, bez čepice, držel na klíně hrnek sžížalami aco chvíli si rukou přejížděl šedivou kuličku hlavy, jako by ji chtěl ochránit před sluncem. Zadíval jsem se na něho lépe azjistil jsem, že je to šumichinský Sťopuška. Nechť mi čtenář laskavě dovolí, abych mu tohoto muže představil.

Několik verst od mé vesnice je velká obec Šumichino se zděným kostelem, postaveným ke cti achvále svatého Kosmy aDamiána. Proti tomuto kostelu stávalo kdysi rozlehlé panské sídlo, celé ze dřeva, se spoustou různých přístavků, hospodářských budov, dílen, koníren, úschoven na sazenice ana kočáry, lázní aletních kuchyní, domovních křídel pro hosty apro domácí úřednictvo, skleníků, houpaček pro lid ajiných více méně užitečných stavení. Vtom sídle žilo bohaté statkářské panstvo, avšechno tu mělo svůj zavedený pořádek, až náhle jednoho krásného rána celý tento požehnaný majetek lehl popelem. Panstvo přesídlilo do jiného hnízda ausedlost zpustla. Zrozlehlého spáleniště se časem stala zahrada, vníž se tu atam zvedaly hromady cihel, zbytky to dřívějších základů. Ze zachovalých trámů stloukli dohromady chaloupku, střecha se udělala zfošen, koupených snad před deseti lety na stavbu gotického altánu, avté chaloupce ubytovali zahradníka Mitrofana, jeho ženu Axiňju ajejich sedm dětí. Mitrofanovi bylo nakázáno dodávat na panský stůl– přes sto padesát verst odtud– nejrůznější druhy zeleniny. Axiňja měla dohlížet na tyrolskou krávu, dovezenou zMoskvy za drahé peníze, která však byla naneštěstí jalová, aproto za celou tu dobu nedala kapičku mléka. Kromě toho dostala Axiňja na starost chocholatého popelavého kačera, jediný zbylý kus „panské“ drůbeže; děti, že byly ještě malé, neměly povinnosti žádné, což ovšem způsobilo, že zlenivěly docela. Stalo se mi, že jsem utohoto zahradníka musel několikrát přenocovat; při té příležitosti jsem si od něho brával okurky, které ví bůh proč byly ivlétě velké, měly mizernou vodnatou chuť atlustou žlutou slupku. Aprávě uněho jsem prvně uviděl Sťopišku. Kromě Mitrofana ajeho rodiny apak starého hluchého kostelníka Gerasima, který žil zútrpnosti vkomůrce ujednooké vojačky, nezbyl už vŠumichinu zpanské čeledi nikdo, protože Sťopuška, snímž hodlám čtenáře seznámit, se nedal počítat ani mezi lidi, natož mezi čeleď.

Každý člověk má aspoň nějaké, třeba docela bezvýznamné postavení ve společnosti, aspoň nějaká pouta kní, každý čeledín dostává aspoň tak zvaný deputát, když už ne mzdu. Sťopuška však nedostával odnikud nic, neměl nikde žádné příbuzné, nikdo nejevil zájem ojeho existenci. Tento člověk neměl ani žádnou minulost, oněm se prostě nemluvilo asnad ani nebyl veden vsoupisu panských duší. Proslýchalo se, že kdysi býval kdesi lokajem, ale kdo je, odkud je, čí je syn, jak se dostal mezi šumichinské poddané, jak přišel klistráku, který od nepaměti nosil, kde žije azčeho žije, otom neměl nikdo ani ponětí apo pravdě řečeno ani to nikoho nezajímalo. Dědeček Trofimyč, který znal rodokmeny všech robotníků po meči až do čtvrtého kolena, iten jedenkrát řekl jen tolik, že jestli prý se neplete, je Stěpan nějak vpříbuzenstvu sTurkyní, kterou si nebožtík jemnostpán, brigadýr Alexej Romanyč, ráčil přivézt zvojny. ASťopuška ani osvátcích, kdy byl kdekdo hoštěn auctíván chlebem asolí, pohankovými pirohy azelenou rosolkou, jak káže starý ruský mrav– ani tenkrát nepřicházel kpovynášeným stolům avyvaleným soudkům, neklaněl se, nešel políbit panstvu ruku, nevypil před nimi do dna skleničku na jejich zdraví, tu skleničku, kterou nalila tlustá ruka správcova. Nanejvýš ještě tak, když kolem něho šla nějaká dobrá duše, věnovala tomu chudákovi nedojedený piroh. Na Hod boží velikonoční si sním lidé blahopřáli alíbali se sním, ale on nikdy nevysoukal usmolený rukáv, nevytáhl ze zadní kapsy červeně obarvené vajíčko anepodal je bez dechu vrozčilení mladým pánům či dokonce samé jemnostpaní. Přes léto bydlíval vkomůrce za kurníkem, přes zimu vsíňce panské lázně, za tuhých mrazů přespával na seníku. Lidé si na něho zvykli, někdy mu uštědřili ikopanec, ale nikdy sním nikdo neztratil slovo aon snad, co živ byl, ani ústa neotevřel. Když dům vyhořel, našel si tento vyděděnec útočiště, či jak říkají unás „uchytil se“ uzahradníka Mitrofana. Zahradník ho nechal, neřekl mu ani „tak si tu teda žij“, ani ho nevyhnal. Však Sťopuška vlastně ani uzahradníka nebydlil– pobíhal, poletoval víc po zahradě. Chůzi ipohyby měl jako myška tiché, kýchal akašlal do dlaně, tak nějak ustrašeně, věčně něco sháněl akutil někde vkoutku, jak ten mraveneček; avšechno kolem jídla, jen ajen kolem jídla. Avskutku, kdyby se byl nestaral od rána do večera osvou obživu, byl by můj Sťopuška zašel hlady. Je to zlá věc, když člověk ráno neví, čím se do večera zasytí! Atak Sťopuška hned sedí někde uplotu achroupá ředkev nebo cucá mrkev nebo si zas cupuje na kousky zablácenou hlávku zelí, hned shekáním táhne kamsi vědro svodou, azas si rozdělává pod hrnečkem ohýnek, vytahuje ze záňadří jakési černé drobečky ahází je do hrnku, azas usebe vkomůrce ťuká špalíčkem, zatlouká hřebíček adělá si poličku na kousky chleba. Avšechno mlčky, jako ze zároží, jen se po něm podíváš, už se schová. Najednou se sebere apár dní je pryč; nikdo si toho přirozeně nevšimne. Anež se naděješ, už je zase zpátky azase někde uplotu přikládá úkradkem halouzky pod trojnožku. Tvář má malinkou, očka světlounká, vlasy až kobočí, nosíček špičatý, velikánské uši průsvitné jako netopýr, bradu jako by si čtrnáct dní neholil– vousy na ní má pořád přesně stejně dlouhé. Tohoto Sťopušku jsem tedy spatřil na břehu Isty, jak sedí stím druhým starochem.

Zašel jsem knim, pozdravil ausedl vedle nich. Ve Sťopuškově sousedovi jsem také poznal známého: býval to kdysi poddaný hraběte Petra Iljiče abyl propuštěn na svobodu, jmenoval se Michajlo Saveljev aříkalo se mu Pára. Žil ubolchovského souchotinářského měšťana, který vlastnil zajezdní hostinec, kde jsem se dosti často zastavoval. Mladí úředníci ajiní málo zaneprázdnění lidé, kteří jedou orelskou silnicí (kupce, zavrtané do pruhovaných peřin, to ani tak nezajímá), mohou dodnes vidět kousek za velkou vsí jménem Trojická obrovský dřevěný patrový dům, nadobro zpustlý, sprovalenou střechou azabedněnými okny, který stojí těsně usilnice. Vpoledne, za jasného, slunného počasí, není truchlivější podívané. Tady kdysi žil hrabě Petr Iljič, bohatý velmož staré doby, proslulý svým pohostinstvím. Celá gubernie se uněho sjíždívala, tančívala aveselila se jen což za břeskného vyhrávání domácí kapely apraskotu prskavek abengálských ohňů. Anejedna stařenka si asi povzdychne azavzpomíná na staré časy auprchlé mládí, když teď projíždí kolem zpustlého bojarského dvorce. Dlouho strojil hrabě hodokvasy, dlouho procházel spřívětivým úsměvem zástupem lichotných hostí; leč majetek mu na neštěstí pro celý život nevystačil. Když už byl docela na dně, odejel do Petrohradu hledat si místo azemřel vhotelovém pokoji, aniž je našel. Pára měl uněho na starosti služebnictvo aještě za života hraběte byl propuštěn na svobodu. Teď mu bylo asi sedmdesát, tváře byl souměrné apřívětivé. Usmíval se skoro napořád, tak jako se teď usmívají už jen pamětníci kateřinské doby– dobromyslně avznešeně. Když rozprávěl, pomalu vysouval apřivíral rty, vlídně mhouřil oči avyslovoval trošinku nosem. Smrkal ašňupal také pěkně zvolna, jako by konal nějaký obřad.

„Tak co, Michajlo Saveljiči,“ začal jsem, „ jakýpak je úlovek?“

„Ituhle se račte kouknout do košíka, dva okounky jsem chytil anějakých pět tloušťů. Ukaž to, Sťopo.“

Sťopuška mi nastavil košík.

„ Jakpak se máš, Stěpane?“ otázal jsem se ho.

„I… i… inu, jde to, Milosti, tak pomalinku,“ odpověděl Stěpan zajíkavě, jako by jazykem žoky převracel.

„Aco Mitrofan, je zdráv?“

„Itoť se ví, ja– jakpak ne, Milosti.“

Nebožák se odvrátil.

„Ale dnes nějak špatně berou,“ pravil Pára. „ Je tuze horko, ryby jsou zalezlé ve vodě pod křovím, spí. Ty, Sťopo, navlíkni mi hlístu. (Sťopuška vyndal žížalu, položil si ji na dlaň, párkrát na ni plácl, navlékl ji na háček, plivl na ni apodal ji Párovi.) Děkuji ti, Sťopo. Aco vy, vašnosti, ráčíte být na lovu?“ pokračoval, obraceje se ke mně.

„ Jak vidíš.“

„Tak, tak. Aten váš pejsek, to je englická, nebo furlandská ráce?“

Starý se někdy rád pochlubil, že ion ledacos zná.

„Sám nevím, jaká je to rasa, ale pes je to dobrý.“

„Tak, tak. Ajestlipak taky ráčíte pořádat štvanice?“

„Mám dvě smečky.“

Pára se usmál apokýval hlavou.

„To už tak je: jeden je do psů blázen adruhý by je nechtěl ani zadarmo. Já si podle mého selského rozumu myslím, že psi se mají držet tak říkajíc spíš kvůli vážnosti. Avšechno aby bylo jaksepatří, ikoně aby byli vpořádku, ipsáři jaksepatří vpořádku avšechno. Nebožtík hrabě– dej mu pámbu věčnou slávu!– jaktěživ žádný lovec nebyl, to teda ne, ale na psy on si potrpěl, atak dvakrát do roka ráčil jezdit na hon. To se psáři vždycky sešli na dvoře včervených premovaných kabátech azatroubili na trubky. Jeho hraběcí Jasnost ráčila vyjít zdomu, pak předvedli Jeho Jasnosti koně, Jeho Jasnost si na něho sedla ahlavní lovčí jí dal pěkně nohy do třmenů, pak si sundal čepici zhlavy, položil do ní opratě apodal je Jeho Jasnosti. Jeho Jasnost ráčila jenom takhle šlehnout bičíkem apsáři hned spustili povyk avyrazili ze dvora. Hraběcí myslivec jel rovnou za panem hrabětem adržel na hedvábné šňůře dva nejmilejší pánovy pejsky ajen se tak po nich pořád díval, víte? Aseděl pěkně vysoko ten hraběcí myslivec vkozáckém sedle atváře mu jen hořely aoči mu lítaly sem tam. No ahosti, to se rozumí, ti tam byli taky, to se ktomu patří. Zábava jak má být, avážnost každému taky jak má být… Hrom do něho, utrhl se!“ stěmi slovy cukl náhle udičkou.

„Ale hrabě prý dovedl užívat života, je to pravda?“ zeptal jsem se.

Staroch plivl na žížalu ahodil udičku.

„Velkomožný pán to byl, pravdaže, vašnosti. Však kněmu taky jezdilo zPetrohradu nejvyšší panstvo, může se říct. Ipáni smodrými šerpami někdy při stole sedávali. Ahostit– to zas náš hrabě uměl. To si mě zavolá ařekne: ,Páro, potřebuju na zejtřejší den živé jesetery. Ať ti je seženou, rozumíš?‘– ,Jak poroučíte, Jasnosti.‘ Vyšívané kabáty, paruky ašpanělky, ty nejlepší parfúmy avodičky atabatěrky aobrazy takhle velikánské– všechno objednával rovnou až zParízu. Akdyž dával hostinu, panebože na nebi! To rachejtle jen lítaly ana sanice se jezdilo, izděl se někdy střílelo. Jen těch muzikantů měl na čtyřicet, kapelníka si vzal zNěmec, ale tomu to vlezlo tuze do hlavy achtěl sedávat spanstvem ujednoho stolu, atak ho Jeho Jasnost ráčila vyhnat, ať si jde spánembohem, prej však mí muzikanti se obejdou ibez něho. To se ví, pán může všechno. Ajak se dali do tancování, tak tancovali až do božího rána aponejvíc lakosés–matradúra. Á… vida, tak už tě máme, potvůrko! (Staroch vytáhl zvody menšího okouna.) Na, vem ho, Sťopo!– Takového pána, jako byl náš, aby pohledal,“ pokračoval starý, když znovu hodil udičku, „ten měl srdce ze zlata. Někdy člověku inějakou strčil, ale než ses otočil, už otom nevěděl. Až na ty jeho frajlinky. Panebože mě netrestej, ale ty jeho frajlinky, ty ho stály majlant. Avětšinou si vybíral jen docela obyčejnské holky. Člověk by si řek, co můžou víc chtít? Ale kdepak, ty musely mít to nejdražší zcelé Evropy! Pro mě za mě, pročpak si nezařídit život podle chuti– to je věc pánů, ale přijít kvůli tomu na buben, to zas není potřeba. Ahlavně jedna, nějaká Akulina, teď už je nebožka, dej jí pánbůh nebe! Prachobyčejnská holka to byla, sitovského policajta dcera, ale to vám byla lítice! Někdy načisto ihraběti nafackovala! Ta mu snad musela učarovat. Amého synovce poslala na vojnu za to, že jí vylil čekuládu na nové šaty. Ato neudělala jenom jemu. Ba… ale přeci jen to byly krásné časy!“ dodal staroch shlubokým povzdechem, sklonil hlavu azmlkl.

„Tak to byl váš pán přísný, jak slyším,“ začal jsem po chvilce.

„Tenkrát to byla taková móda, vašnosti,“ zavrtěl hlavou starý.

„Teď už to tak není?“ pravil jsem, nespouštěje zněho oči. Mrkl po mně.

„Inu arciť, teď je líp,“ zabrumlal avyhodil daleko udičku.

„Že je to Vlas?“ zvolal Pára, když se na něho chvíli díval. „Pozdrav pánbůh, kmotře! Kdepak se tu bereš?“

„Pozdrav tě pánbůh, Michajlo Saveljiči,“ pravil muž azamířil knám, „zdaleka jdu, zdaleka.“

„Kdepak jsi byl celý čas?“ zeptal se Pára.

„Ále, do Moskvy jsem se vydal, za jemnostpánem.“

„Acopak, copak?“

„Prosit jsem ho šel.“

„Aoco?“

„Inu, aby mně slevil na obroku, nebo mě zas vzal na robotu, anebo mě třeba vystěhoval. Syn mi umřel, jakpak já to teď sám utáhnu.“

„Syn ti umřel?“

„Umřel, už je vPánu,“ dodal rolník po chvilce. „ Jezdil vMoskvě skočárem; no aten za mě právě platil obrok.“

„Copak vy jste teď na obroku?“

„Baže jsme.“

„Aco tvůj jemnostpán na to?“

„No atak to jsi zase šel zpátky?“

„Atak teď jdeš domů?“

Vlas se opět zasmál.

„Akoho vy máte za pána?“ otázal jsem se.

1848