Copyright: © 2021 Anne Eekhout.

Originally published by De Bezige Bij, Amsterdam.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Veronika ter Harmsel Havlíková, 2023

Cover © Moker Ontwerp, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3656-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-3657-7 (mobi)

přeložila Veronika ter Harmsel Havlíková

Bertramu Koelemanovi,

velkému vypravěči, mé velké lásce

„Vyprávět nejlepší možný příběh je důležitější než pravda.“

– Mary Shelleyová

„Vše, co si dokážete představit, je skutečné.“

– Pablo Picasso

Pohádka

Pro mou maminku a dceru

Starému příběhu obě naslouchají,

ve vykulených očích zrcadlí se,

jako květy plovoucí v míse,

zázraky, jež právě připlouvají.

Jemné napětí jimi prochvívá,

jako by měly se spolu spříst,

– bílá a plavá hříva se prolíná –

věř tomu, vše, co se tu povídá,

v tom opravdovost zaznívá,

krásnější slova nebudeš již číst.

– M. Vasalis

Postavy

ŽENEVA

Mary Shelleyová – rozená Wollstonecraft Godwinová (*1797)

Dcera filozofky a spisovatelky Mary Wollstonecraftové a filozofa a spisovatele Williama Godwina, milenka Percyho Shelleyho, Williamova matka.

Percy Shelley (*1792)

Maryin milenec, básník. Ačkoli v tuto chvíli nejsou oficiálně sezdáni, představují se jako manželé.

William Shelley (*1816)

Vilík. Maryin a Percyho novorozený syn.

Claire Clairmontová (*1798)

Maryina nevlastní sestra, dcera Mary Jane, druhé manželky Maryina otce.

lord Byron / Albe (*1788)

Slavný a nechvalně proslulý spisovatel a básník. Claiřin známý a příležitostný milenec.

John Polidori (*1795)

Lékař a spisovatel. Albeho přítel.

SKOTSKO

Isabella Baxterová (*1795)

Dcera Williama Baxtera, sestra Margaret, Roberta a Johnnyho.

David Booth (*1776)

Margaretin manžel. Správce pivovaru.

Margaret Boothová (*1789)

Davidova manželka, Isabellina sestra.

Johnny Baxter (*1805)

Isabellin mladší bratr.

Robert Baxter (*1796)

Isabellin starší bratr.

William Baxter (*1766/1771)

Otec Isabelly, Margaret, Roberta a Johnnyho.

Květen 1816
Cologny, Ženeva

Hodina čarodějnic

To je ta hodina. Její dcera umírá každou noc. Sama to zjistí až ráno, ačkoli ji v noci viděla ležet v postýlce, tak klidně spící. Ví však, že se to muselo stát v tuhle hodinu, v hodinu čarodějnic, protože se vždycky probudí. Většinou nakrátko; přetáhne přes sebe přikrývku, která z ní sklouzla, zaboří nos do Percyho teplých zad; on ze spaní vzdychne, ona usne. Ale někdy, někdy ji to z postele vytáhne. Neví přesně co. Nechce a je unavená, chce dál spát, ať noc plyne dál, ať mine tahle hodina, jenže už předem ví, cítí to. Každá minuta téhle hodiny ji musí pálit na kůži. Protože tohle přivedla na svět. A ono to tak rychle zmizelo.

Veranda ji chrání před deštěm, svrchník ji chrání před zimou, zato o kousek dál se hroutí svět. Jsou tady, v Ženevě, už dva týdny a od jejich příjezdu vichřice s bouřkou téměř dennodenně vykonávají šílený rituál. Mary má ráda, když blesk nepohasíná, když se jako kočka protahuje a několik vteřin osvětluje oblohu, zbarvuje ji do světle fialova, jako by to bylo plátno, stanová střecha nad zeměkoulí, věci pod sebou zbavuje pravosti, mění je v příběhy a zároveň jim dodává na významu; bosé nohy na verandě, plevel v trávníku, vrba u vody, pohoří Jura, vzpínající se na protějším břehu jezera, loď, kolébající se v míse světla.

Na druhé straně, v kopci, se u Albeho a Johna slabě svítí. To ji uklidňuje. Skutečnost, že pokud se ve tři hodiny ráno probudí, Albe ještě nespí. Hlídkuje. Pohled nepochybně upírá do papíru, po němž chaoticky tančí pero, pouští do světa všechno, co jím zmítá.

Točí se a přitom balancuje na špičkách. Potmě nenašla šněrovací boty. Vilík se snadno budí – přestože hrom s ním ani nehne – a její nevlastní sestra Claire konečně spí. Navíc ve své posteli. Je jako malé děcko a Percy ji bere otcovsky za ruku. Ba ne, otcovsky ne. Otcovsky rozhodně ne.

Oblohu protne blesk a doznívá; na hladině, mezi korunami stromů, na její kůži. Nečas je tu jiný než v Anglii. Bdělejší. Živější. Opravdovější. Jako by se světla mohla dotknout, podržet ho, jako by světlo drželo ji. Hřmot, hluboký rachot má v sobě cosi tělesného, jako by co chvíli mohl vstoupit mezi živé. Jako by si mohl zajistit přístup k její hrudi, jejímu srdci, její krvi. Jako by řada dní, za nichž noci svítí, slunce se takřka neukazuje, zahrada se mění v bažinu a příroda utichá, nebrala konce, někdy si to říkají i nahlas: možná je tohle konec světa. Poslední soud. Ale pak se tomu smějí. Poněvadž všichni vědí: bůh existuje jen ve snech a dětských říkankách. Mary si promne ruce. Do prstů u nohou se jí zakusuje chlad. A někdy, pomyslí si, také existuje, když se člověk hodně moc bojí.

Po návratu do postele však nedokáže znovu usnout. Zima se jí uhnízdila v těle a nic už ji nezahřeje – ani přikrývka, ani pomyšlení na oheň v krbu, ani Percyho teplá záda.

Může za to Claire, která je jen o něco málo mladší, a Mary si někdy říká, že by její nevlastní sestře prospělo, kdyby ji spíš považovala za vlastní. Jenže každým dnem je těžší Claire přijímat, natož jí pomáhat, utěšovat ji, rozptylovat. Mužům to zjevně tolik nevadí. Albe její chování dokonce označuje za ženské, ať už to znamená cokoli. Mary sama ale přece také uprostřed hovoru nevstává a nevrhá se vzlykajíc na pohovku se slovy, že se nic, opravdu nic neděje. Jaképak ženské chování? Claiřino chování. Percy se cítí polichocen, to Mary moc dobře ví. Lichotí mu, když se mu Claire věší kolem krku a prosí ho, aby jí před usnutím četl poezii, když se směje jeho vtipům a přitom zaklání hlavu tak, až odhaluje pleť od brady dolů, hluboko mezi prsy, které se dožadují pohledů, doteků, pozornosti. Claire se bez pozornosti neobejde. Kdyby ji tři dny všichni ignorovali, patrně by zemřela. Tuhle chorobnou potřebu strhávat na sebe pozornost zdědila po matce Mary Jane. Mary se domnívá, že otec neměl ponětí, jak hysterická, ješitná a panovačná Mary Jane je, dokud se s ní neoženil a nenastěhoval si ji i s dcerou Claire k sobě. Od té doby, co si Mary uvědomovala, že nemá matku, byl pro ni tento fakt ztělesněním smutku. Všechen smutek se srazil přesně do toho tvaru, odrážel se v zrcadle. Ale od chvíle, kdy se její otec znovu oženil, představoval ten smutek misku vah: tuhle matku, nebo žádnou? A v myšlenkách pokaždé dospěla k témuž: žádnou. To raději žít s příběhy o vlastní, zesnulé matce, jejíž obrázek visel nad otcovým psacím stolem, obrázek ženy, která byla pro spoustu lidí důležitá: velmi chytré a odvážné, velmi svéhlavé v životě i v názorech. Už nežila, Mary ji nikdy nepoznala, přesto se objevovala všude. A navíc: byla dokonalá. Nikdy se na Mary nezlobila. Nikdy nezavrhovala její rozhodnutí. Mary se za ni nikdy nemusela stydět. A nemusela se bát, že přijde o její lásku. Matka ji vždycky milovala tak jako na smrtelném loži, kdy byla Mary panenkou v jejím náručí, milovala ji čistou, dokonalou, nezaujatou láskou, která nikdy nepohasínala a nikdy nebyla poskvrněna všedností. Taková byla matka v Maryiných představách. Vlastně dokonalá. Navzdory a díky skutečnosti, že už neexistovala.

Úder hromu, Percy zasténá a obrátí se. Kolenem vrazí Mary do boku. V měsíčním světle pronikajícím štěrbinou mezi okenicemi může Mary pozorovat jeho tvář. Tvář svého vášnivě krásného elfa. Nezná jiného muže, který by ji takhle přitahoval jemnými, takřka dívčími rysy a pletí průsvitnou jako noční motýl. A ona je jeho velká láska. To moc dobře ví, přesto to s ním rozhodně nemá lehké. Jejich láska je neustále vystavována zkoušce, neboť ona s ním jeho životní filozofii úplně nesdílí, možná teoreticky ano, v praxi však nikoli. Snad lze ještě snést, že se tu a tam pomiluje s jinou ženou. Snad. Trýzní ji ovšem, že by mu vůbec nevadilo, kdyby ona sdílela lože s jiným mužem, že ji k tomu dokonce vybízí. Zároveň vidí, jak na ni hledí, když s Albem hovoří o jeho básních nebo o svém otci. Napadá ji, že v těch okamžicích se ho zmocňuje žárlivost, v očích se mu zračí chladný strach. Percy se nebojí, že by Albeho upřednostnila. Bojí se, že Albe dá před ním přednost jí. Že Mary bude velkého divokého básníka lorda Byrona zajímat víc než Percy Shelley, který se musí ještě leccos naučit. Zdalipak má dost talentu? Výřečnosti? Percy upíná k Albemu veškeré naděje. Zdali mu zvládne ukázat světlo? Zdali mu Albe přispěje radou, zdali se stane jeho mentorem, či snad dokonce přítelem? Někdy, když se Percy cítí hodně nejistě – kdepak, to on samozřejmě nepřizná, ale Mary to na něm pozná podle chabé naděje v jeho očích, dětinské netrpělivosti v jeho pohybech –, se sama chvílemi obává, že ho nemiluje.

Jemně ho políbí na tvář. Percy opět zasténá. Převalí se na druhou stranu. Odlepí koleno od jejího boku. A přichází dřímota, konečně. Mary cítí, jak spánek rozpíná paže jako křídla, jak ji pevně objímá, ochranitelsky, nikoli odpudivě, a odnáší si její vědomí.

‡

Po cestě, která se mu zjevně moc nelíbila, ach ano, děti nejsou na cestování stavěné, se zdá, že se William v maison Chapuis cítí jako doma. Pokoje jsou prostorné a světlé, vysoká okna skýtají výhled do zahrady, na jezero, na pohoří Jura za ním. A na déšť, pochopitelně. Na antracitově šedou oblohu. Lézt William ještě nezačal. Jinak by za ním jistě musela celý den běhat z pokoje do pokoje, hlídat, aby se nepřibližoval ke krbu, k policím s knihami, k rohům stolu. Ale už se naučil obracet ze zad na bříško, což prozatím stačí. Jejímu Vilíkovi je pět měsíců a radost jí přináší den co den. Přesto ji neopouštějí myšlenky na její prvorozenou. Kdyby žila, batolila by se tu. Na krátkých baculatých nožičkách, bosá, cupity cup od krbové předložky na lesklou dřevěnou podlahu, krůček přes práh, kolébavě po chodbě, ke schodišti, ne, to nesmíš, pojď sem, hezky za ručičku, ty jsi šikulka. Podívej, tady je bratříček, pohlaď ho.

„Jsi v pořádku?“ Claire ztěžka dosedne na pohovku vedle Mary. William, jenž právě zavíral očička, je zase otevře. Claire ho pošimrá pod bradičkou. „Hledíš do prázdna.“

Mary přikývne. Claire dokonce ani po všech těch letech nechápe, že Mary bývá občas duchem nepřítomná. Jenže Claire není stejná, nemá stejnou krev, temperament ani empatii. Pouze tu a tam sdílejí osud, propukají společně v nezvladatelný smích, když Claiřina matka a Maryin otec celí napjatí uvádějí dům do pořádku kvůli hostům. Tak se chovají jen dospělí, myslí si, vidí si to vzájemně na očích, takové my nikdy nebudeme. Ale to už je dávno. Otce s Mary Jane už neviděla celou věčnost. Teď je to velmi těžké, od té doby, co je s Percym, od té doby, co její holčička…

„Jsem trošinku unavená,“ odvětí Mary. „Jaké to bylo u Albeho?“

„Ušlo to,“ řekne Claire. Natáčí si pramen vlasů na prst. „Pozval nás na večeři. Nepochybně budou krekry s fazolemi.“

Albeho stravovací návyky se Claire nezamlouvají. Ostatně Maryiny a Percyho také ne. Chybí jí maso.

„Nemusíš tam chodit,“ namítne Mary. Hned ji to zamrzí.

„Samozřejmě že musím.“ Claire vyvalí oči. „Albe chtěl, abych přišla. Říkal to.“

Mary vstane, William zase spinká. Ta jeho krásná bleďounká tvářička. Moc mi nebledni, Vilíku, šeptá si v duchu. Beze slova opustí pokoj, aby synka uložila do kolébky. Sladké sny. Za chvíli se zase probudíš.

‡

„Mary.“ Albe ji obejme. Voní po heřmánku a něčem sladkém, strništěm jí přejede po tváři. „To je dobře, že jsi přišla. Moc rád bych ti dal něco přečíst.“

Mary v Percyho pousmání rozpozná, že není schopný se k nim přidat a že ho to rozčiluje. Následuje Claire do salónu. Albe zvedne z příborníku svícen a odvede Mary za ruku přes halu do temné místnosti v zadní části domu. Vila Diodati je podstatně větší než jejich příbytek, ale Chapuis má lepší polohu, napadne ji. Albeho dům je tmavší, obklopený hustými listnáči jako věčnými přísnými strážci. Uvnitř musí i přes den hořet svíce nebo lampa. Zárubně, okenní rámy, obložení stěn a nesčetné knihovny jsou z mahagonu, podlahu pokrývají koberce, červené či modré, s téměř stejnými tmavými vzory. Také v Albeho pracovně je základním tónem hnědá. Mezi šlahouny břečťanu, plazícími se za oknem, prosvítá večerní slunce. Albe postaví svícen na psací stůl a papíry shrne na hromádku.

„Pojď sem,“ pokyne Mary zpoza stolu. „Pracuji na novém dílu Childe Harolda. Myslím, že se povede. Rád bych, aby sis ho přečetla a řekla mi, co si o něm myslíš.“

Albe ji o to žádá tak, že se nemusí cítit poctěná, považuje ji totiž za sobě rovnou. Tedy alespoň v roli kritika.

„Ráda,“ odvětí tedy. „Ráda si to přečtu.“

Albe papíry stočí do ruličky. „Jsou to kopie. Klidně si do nich dělej poznámky.“ Podá jí je. „Shelley si je může přečíst také. Pokud bude mít chuť.“

Percy – jí – řekne, že je číst nechce. A přesto si je přečte.

„Mary.“ Světlo svíce dopadá do světlé hnědi jeho očí, prohlubuje je. „Jednou bych si od tebe také rád ještě něco přečetl. Něco, co se zrodilo v tvé hlavě, nikoli mimo ni. Skutečný příběh, báseň.“

„Možná jsem jako mí rodiče,“ opáčí Mary. „Dokážu psát jen o skutečných věcech.“

„Jsem si téměř jist, že tomu tak není.“ Albe se usmívá. „Copak je rozdíl mezi skutečnem a neskutečnem tak velký?“

‡

Percy sedí u stolu vedle ní. Po jejím druhém boku John, Albeho přítel a osobní lékař. Claire – pochopitelně – vedle Percyho, a hlavně vedle Albeho, jenž ji většinu času ignoruje. Někdy, když si pořádně přihne vína, něco vykouří nebo je prostě v dobré náladě, Albe s Claire skutečně mluví. Občas ji políbí a oba na chvíli zmizí z dohledu. V takových chvílích se Mary snaží nevšímat si Percyho, neboť přestože Percy nedělá nic jiného než obvykle, na všech jeho pohybech pozná neklid složitého druhu ztráty. Neví přesně, co se Percy bojí ztratit. Možná něco podobného, co se bojí ztratit ona sama.

Od chvíle, kdy ji Percy spatřil vcházet do salónu s Albem a svitkem papírů v ruce, se snaží věnovat se Claire a na ni ani nepohlédnout. Což je svízelné, protože jakmile člověk věnuje Claire pozornost, ona už ho nepustí a zavalí ho drby o londýnských známých a o svém vášnivém strachu ze všelijakých věcí, z nichž měla panickou hrůzu už jako dítě a nikdy ji nepřekonala: z ďábla, čarodějnic, ohnivých obrazců, obrazců v oblacích, šepotu unášeného větrem. Tu a tam Mary napadne, že si Claire ten strach vychutnává. Že útěcha je jí odměnou. Že jí ten strach za to všechno stojí.

„Adeline sehnala na trhu chřest,“ prohlásí Albe strašně rozjařeně.

Chřest je dobře kořeněný, ale dřevnatý. Musí se tomu zasmát. John se na Mary ušklíbne. Adeline umí dobře připravovat hlavně maso, jak sama řekla, když ji Albe přijímal jako kuchařku a hospodyni. Naštěstí umí také péct chleba a vína je tu víc než dost. Albe dolévá sklenice ve chvíli, kdy jsou sotva poloprázdné.

„Jak se daří Williamovi?“ Mary netuší, zda to Johna skutečně zajímá, ale ptá se jí takřka každý den.

„Ach,“ vykřikne Claire, „William je zlatíčko. Dneska se na mě smál.“

„Který muž by se na tebe nesmál?“

Mary nevěří, že to John myslí vážně ani že to míní jízlivě. Od žádného jiného muže by takovou poznámku nesnesla, od Johna však ano. John dokáže lidi uvést do příjemného rozpoložení, přesně ví, co má říct a jakým tónem.

„Díkybohu dnes včas usnul,“ odvětí Mary. „Našli jsme chůvu, Elise.“

„Skvělé,“ zaplesá Albe.

„Vlastně na ni nemáme peníze, ale což.“ Percy si mohutně lokne vína, na Mary se nepodívá.

„Pohlížej na to jako na investici do Maryiny budoucnosti,“ praví John. „Jak má, chudák, psát, když si její pozornost stále uzurpuje nemluvně?“

Claire dychtivě přikyvuje.

„Neremcej, Shelley, hudruješ jako starý dědek. Jsme ve Švýcarsku, rozhlédni se kolem sebe!“ Albe se rozmáchne rukama. „Jsi tady se ženou, s dítětem. Se mnou.“ Rozesměje je to, i Percyho, avšak Mary pochybuje, že to Albe mínil jako vtip.

„Dal jsem tvé ženě něco přečíst. Bylo by mi ctí, kdyby ses na to také podíval.“

Změna v Percyho očích, ve tváři, v celém postoji je nepředstavitelná. Ve zlomku vteřiny se všechno kolem něj rozjasní. Z náladového muže se stává prahnoucí, vděčný chlapeček. Mary cítí úlevu a zároveň zklamání. Z Albeho, Percyho i ze sebe samé.

Po jídle se vrátí do salónu, kde je třeba pořádně přiložit do krbu. I v tento večer přichází bouřka. Při prvním zahřmění se Mary sevře srdce.

„Nevypadá to dobře,“ podotkne John s pohledem upřeným ven.

Za oknem se obloha stáčí v šedém víru do temně modré až černé. Za chvilku zmizí poslední zbytky denního světla. Déšť bičuje okenní tabulky. Elise zůstane u Williama, dokud se oni nevrátí. Mary se hruď svírá pomyšlením, že Vilík pláče v kolébce a nikdo ho neslyší, že jeho křik unáší vítr. Připomíná si, že se znovu nestane to, co tenkrát. Teď u něj pořád někdo je. Aby nedošlo k tomu, že náhle a tiše zmizí.

Opět se dolévají sklenice, John varuje, že víno je tentokrát smíšené s laudanem. Je lékař, svěřují mu tedy přípravu nápoje. Mary ví, že opiovou tinkturu často užívá Sam Coleridge, otcův dobrý přítel, že na tento prostředek nedá při psaní dopustit, proto je na něj poměrně zvědavá. Nevzpomíná si, že by jí ho někdy podali, ač bývala dřív často nemocná. Hořká chuť v ní vyvolá neurčitou vzpomínku. Spíš pocit podobný snu; ruce, která se k ní sune po hedvábném povlečení. Percy s Albem hovoří o elektřině. Percy sedí vedle ní, bezmyšlenkovitě ji hladí po paži, přičemž naslouchá Albemu, jenž vypráví historku o žábách oživovaných prostřednictvím galvanismu.

„Životodárná síla,“ opakuje Percy a upřeně hledí do ohně. „To je důkaz, není-liž pravda?“

„Důkaz čeho?“ ptá se John.

„Že bůh neexistuje. Je-li tu životodárná síla, kterou dokáže ovládat člověk, pak je nelogické, ba nemožné, aby existoval bůh.“

„Takový nesmysl,“ namítá John. „To není žádný důkaz.“

„Kdyby bůh existoval, životodárná síla a její rozdílení by náležely pouze jemu, nemyslíš?“ Percy dostane druhou číši vína posíleného laudanem.

„To stále není důkaz,“ odporuje John. „To, že dle tvých domněnek něco náleží bohu, ještě není žádná věda.“

„Poslouchej mého lékaře,“ nabádá ho Albe, „doktor Polidori ví všechno.“

„Kdepak, ani zdaleka nevím všechno,“ pokračuje John s přílišnou vážností, „zato vím, co je to důkaz. Ještě víno?“ obrátí se k Mary a ta přikývne, neboť cítí, jak laudanum začíná působit, a díky tomu zapomíná na jeho chuť. Zaboří se hlouběji do polstrování pohovky.

Claire se rozvaluje v křesle u krbu, pololeží, oči má vytřeštěné. Není poznat, jestli poslouchá. Za ní se tu a tam zableskne a Claire se vždycky lekne, jako by ji zasáhl výboj.

„Claire raději už ne,“ prohlásí John.

Posadí se na koberec k Maryiným nohám, zpola se o ně opře, v jakémsi gestu, milém, přátelském gestu, které ji najednou dojme.

„Ovšem…,“ Albe se předkloní, „to, že pro neexistenci boha neexistuje důkaz, neznamená, že bůh existuje. Takže pro pořádek vycházejme z toho, že bůh neexistuje.“

„Což je také pravda,“ zamumlá Percy. Rozepne si přezky vysokých bot a zuje se. Nohy položí Mary do klína, hlavou spočine na opěrce.

Odkdy se tu všichni cítíme jako doma? napadne Mary. Najednou si připadá stará a staromódní. Ráda by také provedla něco pošetilého.

„Tak, či onak,“ pokračuje Albe a z kapsy kazajky vytáhne malou dýmku, „myšlenka, že lidé dokážou prostřednictvím elektřiny probudit životodárnou sílu, je zajímavá. Že lze mrtvou hmotu oživit. Jen si to představte: vrátíte život mrtvé babičce!“ Rozchechtá se.

Mary však nemyslí na babičky. Ať už jde o smrt, válku, víno, nebo přírodu, Maryin mozek si vždycky dokáže najít cestičku k mrtvé holčičce, k jejímu prvorozenému dítěti. A kdykoli si položí otázku, zda chce, aby ji to jednou přešlo, nenachází na ni odpověď.

Muži hovoří dál, ale Mary je už neposlouchá. Už nedokáže poslouchat. Položila ruku Johnovi do vlasů. Myšlenky ztratily logické pořadí, nemají začátek, konec, příčinu ani důvod. Prostě existují tak, jak jsou: jednotlivě a nesmyslně, nicméně ohlušivě. Tříštění skla, naříkavý křik čehosi nepředstavitelného, ryba velká jako loď, měsíční svit prodírající se štěrbinami, nevýslovně strašidelná hlava, had, slizký jako želé, který jí klouže mezi prsty. Nakonec jí všechno proklouzne mezi prsty. Protože tak to chodí.

Někdy toho večera ji Percy líbá, před ostatními. Z nejasného podnětu – nebo možná chvíli dlela myšlenkami jinde. Claire sedí Albemu na klíně, líbá ho na zátylek, zatímco on jí nepřítomně přejíždí rukou po boku a ve druhé drží sklenici, z níž téměř nepřetržitě upíjí. John stojí u okna, hledí ven. Mezi siluetami stromů se blýská, někdy dlouhé vteřiny, až svět opět nabývá takové tiché cizosti, jako by z něj sňali závoj skutečna a na chvíli se ukázalo, jak vypadá svět pod ním; svět, kde se nelze od ničeho distancovat rozumem: ani od vzpomínek, ani od hrozeb, ani od duchů.

Percy ji políbí na tvář, na spánek, na čelo a na nos. Pak ji pomalu a dlouze líbá na ústa. Mary má nejasný pocit, že se na něj zlobí, ale pořádně si nevybavuje proč, cítí jeho vůni, vůni pomerančů, avšak kořeněnou, a polibek mu oplácí, líbá svého drahého elfa, svého nejistého, nabručeného, úžasného básníka. A co se stane potom, není jasné. Milují se nebo společně usnou a jí se zdá, že se milují. Obloha je černá, bouřka ustala. Kdosi stojí pod oknem, volá ji jménem, avšak nezní to jako její jméno. A Mary teď ví, že sní, protože volající neexistuje.

V noci si Mary myslí, že slyší svou holčičku. Děvčátko pláče. Naříká. Mary ji poznává. Je si jistá, že se spletla: dcerka žije! Samozřejmě že žije. Celou tu dobu, celé měsíce. Co je to za matku, když si myslela, že jí děťátko umřelo?! Tyhle časy jsou nyní pryč, Mary musí za ní, za malou Clarou. Musí ji nakojit, zahledět se jí do modrých očí, navěky si ji přivinout k hrudi, tak pevně, až se obě nebudou moct nadechnout. Jinak jí holčička vyklouzne, jak Mary ví, ba ne, už ji ztrácí. V trhlinách procitání se k ní dere vědomí: ach bože. Tento svět. Ach bože. A opět ji ztratí. Zvuk, jenž ji v tuto hodinu čarodějnic probudil, je poplašný sám o sobě. Setřásla ze sebe sen, polosen. Stále je v Diodati. V pokoji hoří několik svic, oharky v krbu ještě slabě žhnou. Mary se na pohovce, na níž ležela zpola přikrytá plédem, se zvrácenou hlavou, posadí a snaží se pochopit, co se děje. Zvuk přichází seshora. Někdo brečí, ochraptěle křičí. Vezme svíci a vyjde po širokém schodišti. Že by Claire? Znovu ji napadne to, co ji napadá tak často, když ji probudí posedlá Claire: neměli jsme ji s sebou brát. Jenže právě Claire vymyslela, že léto stráví tady, poblíž Albeho, a právě Percy v tom spatřil příležitost, jak se se spisovatelem seznámit. Na podestě se pustí za hlasem. V jedné ložnici se mihotá neduživé světlo: olejová lampa stažená na nejmenší plamen. Na posteli u zdi sedí Claire, nohy skrčené, vlasy rozcuchané, těká očima a rukama si žmoulá košili. Percy leží na boku vedle ní, ruku na jejím břiše, přitom k ní vzhlíží a šeptá slova, která nejsou určena Maryiným uším nebo která Maryiny uši prostě neslyší. Mary tam stojí, ve dveřích, Percy si jí ještě nevšiml a kdo ví, co vidí Claire. Kdyby se Mary někdo ptal, zda to Claire náhodou nedělá tak trochu naschvál, odpověděla by jednou tak, jindy zase onak. Mary občas nevlastní sestru skutečně lituje, domnívá se, že Claire je obětí vlastního já. A jindy si myslí, že Claiřinou obětí je především ona sama.

„Nechci se na to dívat!“ křičí Claire. Pohled upírá na okno, kde není nic vidět; okenice jsou zavřené. Rukama chmatá do prázdna. „Všechno se roztéká,“ chraptí, „nic není jako dřív, Percy. Tohle je skutečné! Já to nezvládnu.“ Vzlykne a pronikavě zavyje. Jako hyena, napadne Mary.

Percy se posadí a popadne ji. Claire mu visí v náručí jako loutka, oči nespouští z okna. Percy ji hladí po zádech, se zavřenýma očima ji pusinkuje do rozcuchaných vlasů.

„Já už nechci,“ brečí Claire. „Já už tohle prostě nechci.“

Mary se otočí. Nevadí jí to. Je to v pořádku. Percy ji jenom utěšuje, vždyť který muž by toužil po chorobně úzkostné ženě, přesto ji z toho rozbolí břicho, jako by ji tam tlačil tvrdý kámen, je to nejen bolest, nýbrž i vztek. Percy za to nemůže, jak Mary ví. Je to Claiřina vina. Vrátí se na pohovku, a právě když se jí myšlenky začnou rozbíhat všemi směry, se jí chce čůrat. Na chodbě, cestou na klozet, se objeví stín, který ji přitiskne ke stěně, je to Albe. Nebrání se mu, protože ví, že to nic neznamená. Je opilý a chce jí cosi říct. Albe dělá jen to, z čeho má dobrý pocit. Albe je její přítel.

„Víš, proč jsem ti to dal, že jo?“

Vydechuje jí do obličeje odporné výpary, páchne kouřem voskovic nebo ovčím trusem. Mary se ho pokusí jemně odstrčit.

Albe ji přitlačí.

Mary přikývne. Něco jí postupně dochází, je to však zjevně vzdálené, nedůležité. Teď přikývne i on, zavře oči. Dá se do zpěvu. Potichounku. Mary mu nerozumí, ale zní to jako ukolébavka. Albe tam stojí, opírá se rukama o zeď, rameno tiskne k jejímu rameni, dýchá jí do ucha. A náhle se jí v hlavě cosi ulomí. S tichým lupnutím, kutálí se to dolů, do hrdla, do žaludku, do podbřišku. Tam se to zastaví: je to teplé a naléhavé. Měla by vědět, co to je.

1812 Dundee, Skotsko

12. června 1812

Téměř celý život v Londýně a pak: týdenní plavba, samé vlny, vlny, vlny. Tolik jsem toužila spatřit moře, ale na té hrubě stavěné lodi se proměnilo v proklínaného milence. Obdarovalo mě nemocí, připravilo mě o čilost a naději. Avšak ve chvílích, kdy jsem se cítila dost dobře na to, abych vyšla na palubu a u zábradlí na přídi hleděla na zpěněné čepice vln, kdy mi hnalo do obličeje slané kapky a do mě se opíral vítr a stále novou silou vše pročišťoval a projasňoval, mi připadalo nejkrásnější, nejšílenější, nejimpozantnější a já věděla, že s ním začalo mé dobrodružství, můj život.

Přesně ve chvíli, kdy jsem scházela po nástupním můstku – krůček po krůčku –, jsem si uvědomila, že tady najdu, co hledám, ačkoli jsem ještě nevěděla, co to je. Na nábřeží moc lidí nestálo. Kývl na mě muž se světlými licousy, mladší než můj otec, ovšem s klidným úsměvem.

„Slečno Godwinová, vítejte. Jsem William Baxter.“ Jeho skotštině jsem naštěstí rozuměla. Pan Baxter mi vzal zavazadlo. „Jaká byla cesta?“

Plavba byla příšerná. Přes den to ještě šlo, protože jsem mohla rukama pevně svírat zábradlí; tenký proužek jistoty nad hlubinami Severního moře, k němuž jsem upínala své myšlenky: na rychlé tleskačky s Claire, na Fannyin dech na mých zádech v posteli, na tatínka hrajícího v přízemí na klavír, na miminko plačící venku na ulici, na vozy rachotící po dláždění, na koňská kopyta dusající do rytmu nárazů přídě o hladinu. Zato noci na lodi byly nepředstavitelně hrozné. Území nikoho plné černi, v níž dole a nahoře ztrácelo význam, v níž mi každé zhoupnutí zvedalo žaludek, v níž jsem občas pochybovala, že existuji. V níž jsem byla sama, tak příšerně sama.

Váhala jsem, zda mu to mám všechno vylíčit, ale on mezitím pokračoval: „Tohle je můj syn Robert. Ostatní čekají doma. Není to daleko.“

V drožce jsem se na Roberta dívala, seděl naproti mně. Myslím, že byl tak o pět let starší než já a vystupoval s určitou vážností. Přesto se na mě usmíval. Má hezký úsměv, bez postranních úmyslů, napadlo mě.

„Náš dům stojí uprostřed Dundee, vlastně kousek od přístavu. Říká se mu ‚The Cottage‘,“ vysvětlil mi pan Baxter.

„Naše chaloupka,“ uchechtl se Robert.

Přístav pomalu mizel z dohledu a místo něj se objevovaly nízké domy, kostel, obchody. Projeli jsme kolem lékárny, obchodu s látkami, krejčovství a knihkupectví.

„Kolik knihkupectví v Dundee máte?“ zajímala jsem se.

„Asi čtyři,“ řekl Robert. „Tady tohle je moc dobré. Stejně jako Rumpton kousek dál. Jednou tě tam vezmu.“

„Nejdřív se musíte vzpamatovat po cestě,“ prohlásil pan Baxter. „Slíbil jsem vašemu otci, že si jako mladá dáma daleko od domova nejen vychutnáte všemožná dobrodružství, ale především si pořádně odpočinete. Všichni přece chceme, abyste se co nejdřív uzdravila, že ano?“

Přikývla jsem. Měla jsem na sobě šaty s dlouhými rukávy, ačkoli na ně bylo vlastně příliš teplo. Ne že bych se za své kožní onemocnění styděla, spíš jsem neměla náladu na otázky, pohledy. Začalo to před rokem: šupinatění, zarudlá a podrážděná pokožka, svědění, strašlivé svědění a jenom na pažích. Lékař mi předepsal mastičku, ale nepomáhala. Mary Jane mi zakazovala se škrábat a já dobře věděla, že má pravdu, ovšem to bych nikdy nepřiznala. A navíc se nedokážu neškrábat. Přes den se ještě ovládnu, zato večer, když ležím v posteli, ruce už nemám upnuté v rukávech, prahnu po tom, aby mi nehty přinesly spásu. Až se to zahojí, pokud se to zahojí, zůstanou mi jizvy, varovala mě Mary Jane. Jenže možná mi zůstanou i bez škrábání. Otec se do toho nepletl. Zevnějšek ho nikdy moc nezajímal. Asi neví, jak důležitá je v životě dívek a žen krása. Ba ne, nejspíš to ví. Ale určitě se mu to nelíbí. A ačkoli ho chápu, ta samolibost mě rozčiluje. Žádná žena si nemůže dovolit takový luxus, že by se nestarala o svůj zevnějšek. Už jen fakt, že si pouze muži mohou dovolit říkat, že krása nehraje žádnou roli, protože žádnou hrát nemá, ukazuje, jak moc se – bohužel – mýlí.

Pan Baxter se na mě usmál. „Jsme skutečně velice rádi, že vás zde můžeme uvítat jako hosta, slečno Godwinová.“

„Říkejte mi, prosím, Mary,“ vyzvala jsem ho.

Přikývl a usmál se, jako by měl nějaké tajemství. Teď jsem si všimla, že začíná šedivět, prokvetlé měl hlavně licousy, které mu sahaly až přes čelisti.

„Maminka byla velkou obdivovatelkou tvé matky,“ řekl mi Robert. „Ostatně Isabella také. Možná by sis s ní mohla o matčiných knihách promluvit. Isabella je poslední dobou taková zachmuřená, jako by snad…“

„Roberte.“ Nezaznělo to nahlas. Ne tak, jak dokáže zvýšit hlas můj otec. Dřív mě z toho bolívalo břicho. A přece to zapůsobilo. Robert okamžitě ztichl. Podíval se na otce. Jeho výraz jsem si nedokázala dobře vysvětlit; díval se vyčítavě, ale zároveň působil nepřítomně, jako by ho otec přiměl k zamyšlení. Neslyšně, až jsem si toho téměř nevšimla, mě přepadala nejasná sklíčenost.

„Jsme tady!“ zvolal pan Baxter a ze mě ta tíže vyprchala. Fiakr zastavil před panským sídlem, jež bylo nejméně třikrát větší než náš londýnský dům.

Dveře nám otevřela mladá služebná, hospodyně Grace, a převzala si od Roberta mé zavazadlo.

Pan Baxter mě uvedl do salónu. Dovnitř svítilo vysokými okny slunce, na lesklé podlaze z tmavého dřeva ležely tlusté koberce a u krbu stály různé pohovky a křesla. Všude, kam mi padl zrak, jsem viděla knihy. Samozřejmě v policích, které se tyčily podél stěn až ke stropu, vršily se však také na stolcích, parapetech, dokonce i na několika opěrkách. V rohu pokoje stálo lesklé černé křídlo, z něhož vycházela taková síla, až jsem na chviličku nabyla dojmu, že dýchá.

V kuchyni mě představili kuchařce Elsie. Pak mě Robert odvedl nahoru, abych si mohla trochu odpočinout. Ze čtyř velkých oken v jižní stěně mého pokoje se otevíral výhled na domy v ulici, na ulici za ní a o kus dál na řeku Tay. Užšími okny na západ bylo vidět do krajiny. Na kopce táhnoucí se nejspíš mnoho mil do vnitrozemí. Rostlo na nich křoví, tráva a zelený, žlutý a opodál i hnědý vřes. Vedla tam pěšina, v kopci stálo ještě několik domů. Tohle byla země z dřívějška. Z příběhů v mých knížkách. Země vodníků, tritónů a příšer, skrytá hluboko v kopcích. Země potůčků, přes něž lze přeskákat po kluzkých balvanech porostlých mechem. Země, v níž u řeky, v křovinách, pod prastarými stromy žijí pospolu strach a láska, fantazie a pravda. Nebylo zde nic, co by nemohlo růst. Nebylo zde nic, co by nemohlo existovat.

Zavazadlo jsem s námahou položila na postel, šaty a živůtky jsem si pověsila do skříně. Kalhotky, punčochy a čepečky jsem uložila na polici. Přivezla jsem si s sebou devět knih. Mezi nimi byl i Horace Walpole, Samuel Coleridge, sebrané dopisy Abigail Adamsové, díla, která mi s sebou přibalil otec, povětšinou filozofická, a nejnovější analýza Francouzské revoluce. Ne že by mě svět nezajímal, bůh ví, že právě naopak. Ovšem projevuji stále hlubší zájem o vlastní svět. O sny, které se mi zdají, o noční můry, o denní představy. Uvědomuji si, že mozky spisovatelů v mých knihách fungují stejně jako ten můj. Můj mozek spojuje to, co nikdy spojené nebylo, co snad ani nikdy být spojeno nemá.

Ten den jsme večeřeli společně. Kromě pana Baxtera a Roberta tam byl ještě malý Johnny. Jen Isabella se nepřidala. Otec mi o jejich rodině vyprávěl a já věděla, že mají dvě dcery: Margaret, už provdanou, a Isabellu, o něco starší než já. Matka jim před rokem zemřela. Otec mínil, že Isabellu můj příjezd potěší. Nikdo však o ní nemluvil a já se neopovažovala na ni zeptat. Její bratři i otec byli v dobrém rozmaru. Jídlo nám chutnalo a hovor plynul přirozeně. Já se chovala trochu zdrženlivě, rodina, kterou jsem neznala a která neznala mě, ve mně vyvolávala rozpaky. Ale brzy se vytvořila důvěrná atmosféra, v níž mi začali klást otázky a žertovali, a já si vzpomněla na domov v Londýně, jak jsme tam sedávali u stolu, jak jsem musela sledovat žvýkající Mary Jane sedící naproti mně, jak otec, pokud vůbec ke stolu přišel, myšlenkami stále ještě dlel v pracovně, jak Claire brebentila ostošest, o nových holínkách, o divadelní hře, kterou chce vidět, o tom, že Thomas Moore byl vlastně velice krásný, jak Fanny v tichosti jedla, nebo nejedla, příborem jemně přejížděla po talíři. Rozhlédla jsem se a cítila se tak šťastná, až mi to nahánělo strach.

Po jídle pan Baxter malému Johnnymu četl a já viděla, jak hošíkovi před očima vyvstávají divoká dobrodružství. Dívala jsem se do ohně z ušáku, v němž jsem spočívala s Coleridgem na klíně, a naslouchala hlasu Johnnyho otce. Před necelým rokem určitě takhle seděla s Johnnym u ohně jeho maminka a vyprávěla mu příběhy. Zkoušela jsem si představit, jaké to je, mít maminku po boku, mít její hlas jen pro sebe, a zkoušela jsem si představit, jak se pak člověku musí stýskat, když ví, úplně přesně ví, jak zněl její hlas.

Ležela jsem v posteli, ve své nové posteli, v rodině, která se měla dočasně proměnit v mou. Povlečení vonělo škrobem a vzdáleně i květinami. Okenice byly maličko pootevřené a po podlaze se mi k posteli táhl pruh světla. První den u Baxterových předčil má očekávání i naději a já se nemohla dočkat toho následujícího, těch týdnů, které jsem ještě měla před sebou. Usnula jsem s pocitem lehkosti a první sen se mi začal zdát, už když jsem si v duchu na stropě pokoje přehrávala nadcházející dobrodružství. Sen zahájilo medvědí či vlčí vrčení, které znělo zcela živě, ale teď už si ho nedokážu vybavit. Vybavuji si jen pocit, který ve mně vyvolávalo: svíravou úzkost jako živoucí zlo, jež se mi ještě neukázalo.

14. června 1812

Baxterovi jsou velice srdeční. Mnohem víc, než jsem si cestou ktěmhle neznámým lidem představovala. Otec navíc znal pana Baxtera pouze zkorespondence. Do všeho mě zapojují ajá se cítím jako sestra navrátivší se do neúplné rodiny. Isabellu jsem dosud neviděla. Vím, že tu je, neboť jí bratři nosí jídlo do pokoje. Neosměluji se na ni vyptávat. Je snad nemocná? Jak dlouho už nevychází? Aco tam proboha celý den dělá?

Dnes dopoledne mě Johnny posadil ke křídlu apřehrál se mnou jednu skladbu. Náramně jsme se bavili, když mě požádal, abych do jeho etud něco zahrála– cokoli! Samozřejmě se to nedalo poslouchat aRobert si při vstupu do salónu zacpal uši azašklebil se.

„Přestaňte,“ nakázal nám, „ať nevzbudíte duchy.“ Johnny ho však se smíchem odehnal štosem not anamítl: „To není pravda.“ Zatvářil se vážně aspustil skladbu, kterou jsem poznávala, ale nemohla si vzpomenout na její název. Pokoj plnily táhlé, temné tóny, jež se jakoby vpíjely do rudých damaškových závěsů aulpívaly na mahagonovém nábytku. „Duchové nikdy nespí.“

Po odpoledním čaji se zpoza mé knihy vynořila Robertova tvář. Seděla jsem ve velkém křesle ukrbu. Oharky zpředchozího večera čekaly na roštu, až je někdo pohrabáčem rozdrtí na popel. Ten někdo bývá většinou Johnny, rád si totiž hraje na to, že pohrabáč je meč nebo kopí, avydrží to tak dlouho, než si ho všimne Grace, pohrabáč mu sebere autře mu umouněné ruce atváře.

„Máš ráda strašidelné příběhy?“ zeptal se Robert ado Walpola cvrnkl. Právě jsem se začetla do Otrantského zámku akniha mě hned pohltila. Nemohla jsem se od příběhu odtrhnout kvůli způsobu, jakým byl vylíčen zámek aatmosféra. Nemohla jsem se dočkat, až objevím, jaké zločiny tam budou spáchány, jak svou temnou funkci splní tmavé chodby avěžní komnaty ajaký strašlivý osud hrozí Manfredovi.

Robert se posadil na opěrku. „Jestli se ti líbí tohle, přečti si také Radcliffovou. Hrozně strašidelné.“

Už jsem oní slyšela: Ann Radcliffová. Záhady Udolfa. Otec je prodával ve svém knihkupectví ašly dobře na odbyt. Proto mi Claire dala tenhle výtisk Walpola. Prý nám její matka zakázala číst takové nervydrásající příběhy, ale příběh oOtrantu si zobchodu vzala proto, že se na rozdíl od knížky Ann Radcliffové už téměř neprodává, atudíž nebude nikomu chybět. Naskakovala jí zněj husí kůže ateď je údajně řada na mně, abych si ho přečetla, rozpoznala duchy, kteří jí večer ožívají vhlavě, azneškodnila je. Zatímco jsme se na molu vLondýně loučily, pošeptala mi, že očekává, že si knihu brzy přečtu apošlu jí dopis, jímž ji osvobodím zjejího strachu.

„Co je to?“ zeptal se.

Avtom jsem se ho rozhodla zeptat.

„Jak se má Isabella?“ Snažila jsem se to pronést nonšalantně, ale zjevně na tom nezáleželo.

„Ále,“ řekl, „od té doby, co máma umřela, je moc smutná.“

„To je tak dlouho zavřená sama vpokoji?“ zajímala jsem se. Nedovedla jsem si představit, že by to bylo možné. Celý rok? Anikdo by to nekomentoval?