Přeložila Dina Podzimková

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Masters, Robert Augustus

[Emotional intimacy. Česky]

Emocionální intimita : jak se spojit s mocí vašich emocí / Robert Augustus Masters ; z anglického originálu Emotional intimacy ... přeložila Dina Podzimková. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2018. -- 376 stran

ISBN 978-80-7500-352-2

159.942 * 159.923.3 * 159.923.2 * 159.923.5 * (035)

– emoce

– intimita

– sebepoznání

– sebepřijímání

– rozvoj osobnosti

– příručky

159.93/.94 - Senzorické a motorické funkce. Emoce. Vůle [17]

Robert Augustus Masters

Emocionální intimita

Emotional intimacy

Copyright © Robert Augustus Masters, 2013

Translation © Dina Podzimková, 2018

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-352-2

Věnováno Diane, mé ženě, kterou miluji čím dál tím víc,
a zároveň i souputnici do vzdálených zákoutí vztahové
a emocionální intimity. Setkává se se mnou takovým způsobem,
jakým se se mnou dosud nikdo nesetkal, a přijímá vše,
co ke mně patří, s láskou, o níž jsem si nemyslel,
že je vůbec možná.

Mít důvěrný vztah ke všemu, čím jsme
– včetně každé naší emoce – znamená
plně se zpřítomnit a probudit se do toho,
kým a čím skutečně jsme.

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

Úvod

Do srdce emoce

1.

Anatomie emoce

2.

Pěstování důvěrného vztahu s emocemi

3.

Negativní emoce neexistují

4.

Emocionální odpojení

5.

Emoce a jazyk

6.

Emocionální intimita ve vztazích

7.

Pohlaví a emocionální intimita

8.

Strach

9.

Kolektivní strach

10.

Stud

11.

Hněv

12.

Smutek

13.

Radost

14.

Žal

15.

Znechucení

16.

Pocit viny

17.

Deprese

18.

Pohrdání

19.

Nedůvěra v sebe sama

20.

Paranoia

21.

Žárlivost

22.

Nadšení

23.

Škodolibost

24.

Závist

25.

Překvapení

26.

Posvátný úžas

27.

Směry, jimiž se mohou ubírat emoce

28.

Jak se zbavit otupělosti

29.

Kolektivní zahlcení

30.

Napojená katarze

31.

Fantomová limbická bolest

Epilog

Pocit Bytí

Příloha

Meditační cvičení

Poděkování

O autorovi

Ohlasy na knihu Emocionální intimita

MAITREA také vydala:

Úvod

Do srdce emoce

BÝT NAŽIVU ZNAMENÁ CÍTIT a cítit znamená prožívat emoce. Ať už jsou naše emoce zdrcující, či sotva zřetelné, žhnoucí, nebo mrazivé, temné, nebo prosvětlené, jsou stále s námi. Projevují se pozoruhodným množstvím způsobů. Naše emoce jsou zázračné, neustále se proměňují a svádějí dohromady stránku fyziologickou, pocitovou, kognitivní a tu, která nám byla dána výchovou a prostředím. Umožňují nám tak navazovat spojení a komunikovat více způsoby, než si vůbec dovedeme představit. Čím hlouběji své emoce poznáme, tím hlubší a uspokojivější budou naše životy.

Ať už je anatomie našich emocí jakkoliv složitá, v bezprostřednosti toho, jak je prožíváme, jsou jednoduché, což nám dává možnost se na nich plněji a vědoměji podílet, abychom je dokázali co nejmoudřeji využít. Pro až příliš mnoho z nás zůstávají emoce povětšinou nevyužitým zdrojem síly, svobody a spojení. Jsou natolik naší součástí, že máme sklon si jich dostatečně nevážit, ztrácíme kontakt s jejich čirou záhadností a s úžasně různorodými způsoby, jimiž sdělují – prostřednictvím obličeje i jinak – naše vnitřní pochody.

Jak dobře znáte své emoce? Do jaké míry s nimi souzníte? Jak na ně nahlížíte? Jsou pro vás spíše spojenci, či nepřáteli? Udržujete si od nich odstup, nebo se v nich ztrácíte? Držíte je pevně na uzdě, nebo se jimi necháváte unést? Nebo s nimi udržujete intimní vztah, ať už jsou jakkoliv temné, nepříjemné, nebo znepokojující?

Dokud se se svými emocemi dobře neseznámíme, nebude jasné, co s nimi děláme. Jednoduše k nim nebudeme dost blízko, abychom viděli, kam je nejspíš směřujeme. Nemusíme tak například rozpoznat, že pocit nepřátelství není něco, co se v nás prostě objeví, ale že je to něco, co děláme se svým hněvem. Čím důvěrnější vztah se svým hněvem máme (A jde spíš o to, být mu nablízku, než nad ním mít kontrolu!), tím snadněji rozpoznáme, jaká rozhodnutí s ním činíme.

Silně podceňovaná schopnost emocionální intimity je zásadní nejen pro skutečně naplňující vztahy, ale také pro mimořádně naplňující život, ve kterém uvědomění, vášeň, láska, činnost a integrita fungují v jednotě. To, co míním emocionální intimitou, má dva póly: 1) Navázání intimního vztahu s našimi emocemi, včetně toho, jak vznikají, jak se projevují, jaké jsou jejich historické kořeny a jak fungují ve vztazích. 2) Navázání intimity v našich vztazích s lidmi, na nichž nám záleží, prostřednictvím toho, jak vyjadřujeme a sdílíme své emoce.

Mít intimní vztah s našimi emocemi rozhodně není malý úkol. Abychom toho dosáhli, vyžaduje to daleko více než jen prostou schopnost je otevřeně vyjadřovat a mluvit o nich.

Například mít intimní vztah s naším strachem znamená dostat se k němu dostatečně blízko, abychom ho jasně a detailně viděli v jeho mentální, psychologické i fyzické dimenzi. Ale zároveň mu nesmíme být tak blízko, abychom s ním splynuli nebo se v něm ztratili. Zůstáváme tedy od něj nepatrně odděleni, a i když ho zrovna otevřeně cítíme a jsme s ním v blízkém spojení, udržujeme si právě takový odstup, abychom ho stále měli v zorném poli.

Abychom tento příklad ještě dále rozvedli, pěstování důvěrného vztahu s naším strachem ho nutně nezmenšuje, ale posouvá nás do pozice, kde se s ním ani neztotožňujeme, ani od něj nejsme odpojeni. Vidíme strach takový, jaký je, cítíme jeho polohu v našem těle a také to, jak jím proudí, rozpoznáváme jeho dopad na naše myšlenkové pochody, začínáme si lépe uvědomovat společnou historii, všímáme si míry a povahy sevřenosti, která je s ním spojená. Začínáme být schopnější s ním pracovat a šikovně ho sdílet. Zatímco si budujeme důvěrnější vztah se svým strachem, naše obavy z něj se zmenšují, až ho nakonec přestaneme považovat za problém.

Čím důvěrnější vztah se všemi svými emocemi máme, tím obratnější jsme jak v jejich zvládání, tak v jejich vyjadřování. Jejich přítomnost nám tedy spíše poslouží, než aby nám i těm, s nimiž jsme v kontaktu, překážela. Dá se říci, že neexistují žádné nezdravé nebo negativní emoce – jen nezdravé a negativní věci, které s nimi děláme. Emocionální intimita nám umožňuje všechny naše emoce co nejlépe využívat – a zlepšuje vztahy.

Ty totiž bez emocionální intimity ztroskotávají na útesech emočních neshod nebo emoční plochosti – ať už je náš sex jakkoliv vášnivý, ať už toho máme, kolik chceme společného – a zanechávají nás izolované od mezilidské blízkosti, po které toužíme. Pokud jsme rodiči, zaplatí za naši nedostatečnou emocionální intimitu naše děti, protože se naučí považovat za normální emocionální reaktivitu a odpojení. Až příliš snadno můžeme skrze vyjadřování, či nevyjadřování emocí prostě jen přehrávat svá nevyřešená vnitřní zranění a nezvládnuté potřeby, a vůbec si toho nemusíme být vědomi! Takové reaktivní pře-hrávání udržuje naše vztahy na mělčině, izolované od emoční hlubiny a významu, které jsou nutné pro opravdovou důvěrnost. Když si to uvědomíme a začneme dělat vše, co je třeba, abychom vytvořili a prohloubili emocionální intimitu, budou naše vztahy méně připomínat bitevní pole či pustou pláň a více jakýsi posvátný prostor. Stanou se živějšími, podnětnějšími, autentičtějšími.

Emocionální negramotnost zamořuje spoustu vztahů, a to bez ohledu na to, jak účinně může být maskována – nebo kompenzována – „racionálním“ přístupem, materiálním úspěchem, erotickou náruživostí nebo duchovní praxí. Většina našich škol musí navzdory očividné přítomnosti emocí v každém člověku i zjevným emocionálním obtížím či problémům, které potkávají mnohé z nás, teprve začít věnovat emoční výchově významnější prostor. Bohužel se však nezdá, že by to lidé, kteří dávají „vzdělávací“ politice podobu, považovali za prioritu. To samozřejmě není jen chyba školského systému, ale celé kultury. Intelektuální inteligenci se zpravidla věnuje lví podíl pozornosti, zatímco morální a emoční inteligenci je jí dopřáno příliš málo, což je na mnoha vztazích znát.

Poskytnout svým dětem vzor zdravého vztahu k vlastním emocím je jeden z největších darů, jaký jim můžeme dát. Mnozí z nás vyrostli v prostředí, kde trpěli následky nevyřešených emočních zranění svých rodičů, a vůči vlastním emocím si tak pochopitelně vytvořili problematický postoj. Mohli jsme se třeba naučit spojovat si vyjádření hněvu s nebezpečím ztráty lásky, a pokud jsme to nezpracovali, reagujeme na hněv způsobem, který jde proti vztahové pohodě. Naší povinností je nepředávat svá emoční zranění svým dětem, nebo takový přenos alespoň minimalizovat. To znamená udělat vše pro to, abychom se starému zranění postavili čelem a zpracovali ho, což se dá nejlépe provést za pomoci kvalitní psychoterapie.

To, jak jednáme se svými dětmi, úzce souvisí s tím, jak zacházíme s dítětem v nás. Pokud se ve vztahu ke svým emocím cítíme nepříjemně, zejména v případě těch, které jsou obzvlášť citlivé, je velmi pravděpodobné, že se nebudeme cítit příjemně ani s emocemi svých dětí, zejména pokud je budou vyjadřovat bez obalu. Pokud jsme se jako malí styděli za svůj pláč, pravděpodobně zjistíme, že čas od času zahanbujeme své děti proto, že pláčou, i když bychom se chtěli chovat jinak – pokud jsme se tímto vnitřním vztahem už nepropracovali k bodu, kdy sami sebe neostouzíme (skrze obviňující prst svého vnitřního kritika) za citlivější emoce a jejich otevřené vyjadřování.

Když ve vztahu téměř chybí emocionální intimita – a otěže třímají emocionální reaktivita a odpojení – a nehledá se řešení tohoto problému, pak by bylo možná přesnější říci, že partneři mezi sebou mají spíše svazek než vztah. Mohou mít podobné hodnoty, jejich celkové naladění může být přátelské a může docházet i k nějakému sexu, ale to, co se děje, je přinejlepším v zásadě podobné úspěšnému podnikání, ve kterém oba partneři pracují na tom, aby udrželi loď nad vodou. Na tom nezbytně není nic špatného, ale je to na hony vzdáleno tomu druhu vztahové vzájemnosti, který by spolu mohli sdílet a prožívat. Je to jako mít žízeň a spoléhat výhradně na balenou vodu, kterou prodávají poblíž, i když máme zároveň na dosah křišťálově průzračnou řeku plnou čisté vody, která vyžaduje jen to, abychom se k ní otočili a udělali těch pár nezbytných kroků.

Pokud toužíme po hlubších a radostnějších vztazích, budeme muset dosáhnout větší emocionální intimity s partnery, přáteli, rodinou a spolupracovníky. Je to právě tak snadné jako obtížné. Spojení pouze skrze pozitivní emoce není dostačující – potřebujeme také (zas a znovu) nalézat spojení, které prohlubuje vztahy skrze všechny emoce. A neexistuje způsob, jak bychom toho mohli dosáhnout, jestliže nemáme s vlastními emocemi skutečně důvěrný vztah. Jak bychom mohli sdílet hněv způsobem, který nás sblíží, když k němu nemáme dostatečně blízko, abychom ho dobře poznali?

Vzhledem k tomu, že se na své cestě pravděpodobně budeme muset setkat s tím, co nás původně uvrhlo do emocionální temnoty, ochablosti či odpojení, je zcela přirozené mít na začátku pouti za emocionální intimitou nepříjemné pocity. Vytvoření blízkého vztahu s našimi emocemi ale představuje mimořádně užitečnou a osvobozující cestu, ať už je jakkoliv náročná. Když mi bylo zhruba pětadvacet let a vydal jsem se na ni, protože se mi mimořádně bolestivě rozpadl jeden vztah, silně jsem potlačoval svou zranitelnost a měl jsem velice daleko k tomu, abych se obrátil ke svému emočnímu zranění. Hněv ke mně přicházel snadno, ale slzy nikoliv. Držel jsem emoce pevně pod pokličkou, ale okolnosti byly natolik naléhavé, že nádobu, v níž jsem je věznil, poškodily tak, že nešla opravit. A tak se mé zdi sesypaly a přišel ke mně žal, nahrnul se za mé obranné valy, mou otupělost, mé popírání toho, jakou bolest skutečně cítím, a zůstal se mnou po velmi, velmi dlouhou dobu. Během tohoto procesu jsem se musel střetnout s vnitřními stavy z raného dětství, které k vytvoření mých emočních zdí vedly. To bylo zpočátku trýznivé, ale po chvíli mi to začalo připadat velice přirozené. Zhroutil jsem se a otevřel jsem se, a právě skrze toto zhroucení a otevření jsem se postupně propracoval ke stále životodárnějšímu pocitu celistvosti, v jehož jádru se skrýval můj emoční život.

Tolik z nás prožívá své emoce (nebo přinejmenším některé z nich) jen částečně. Možná jsme zvyklí je potlačovat. Možná se necítíme dostatečně v bezpečí. Možná je považujeme za příliš citlivé, než abychom je pocítili naplno. Ale když s nimi navážeme důvěrný vztah, ožijeme – začneme žít naplno – a budeme vše prožívat s úžasnou citlivostí, hloubkou i šíří. Zranitelnost pak nabývá nového významu. Uvědomujeme si, že může být zdrojem síly. Naše smysly jsou zostřené, naše empatie se prohlubuje, naše intuice se posiluje a začínáme plně chápat v hluboce zosobněném smyslu jedinečně zásadní přítomnost, jíž jsme.

Tato znovunalezená chuť do života je spojena se schopností lépe se naladit na to, jak působíme na druhé. Dokážeme tak lépe krotit svůj sklon zprostit se viny, když jsme ostatním – ať už vědomě, či nevědomě – ublížili. Morální integrita se tak stává něčím pevně daným – a ne něčím, čím by „měla být“.

Prohloubení schopnosti emocionální intimity nás probouzí a zároveň drží nohama na zemi, spojuje nás s hmatatelnou bezprostředností a s pulzováním toho, na čem skutečně záleží, a dává nám lepší schopnost co nejvhodněji reagovat na nevyhnutelné problémy, které s sebou život přináší. To je ze své podstaty osvobozující proces, který nás sám o sobě zbavuje pout velké části našich naučených způsobů chování.

CO UTVÁŘÍ EMOCIONÁLNÍ INTIMITU?

K emocionální intimitě dochází v důsledku společného působení více různých faktorů:

Jsme dostatečně obeznámeni s vlastními emocemi, takže když se některá z nich objeví, rozeznáme ji, dokážeme ji pojmenovat a přiznat si, co s ní děláme.

Vztahujeme se ke svým emocím, místo abychom do vztahů vstupovali z jejich pozice, abychom s nimi nesplynuli, ale ani se od nich neoddělovali.

Hluboce nasloucháme ostatním, jak tomu, co je vyřčeno, tak tomu, co vyřčeno není.

Držíme se emocionální upřímnosti a nedefenzivního vyjadřování ohledně toho, co se v nás objevuje, ať už je to příjemné, či nepříjemné.

Jsme plně zranitelní.

Dostatečně dobře známe vlastní osobní historii, abychom dokázali rozpoznat, když nás posednou staré strategie přežití, a zároveň jsme ochotní to plně sdílet a pracovat s tím.

Jsme empatičtí bez jakékoliv ztráty osobních hranic.

Udržujeme alespoň nějaké spojení se středem našeho já, když svým emocím umožňujeme natolik otevřené vyjádření, nakolik vyžaduje situace.

Krotíme všechny tendence hrát si na oběť svých emocí, abychom je už nemohli obviňovat za své špatné chování.

Jsme schopni se probudit uprostřed své reaktivity a nenechat ji, aby ovládla naše jednání, nebo alespoň ne na dlouho.

Úvahy o všech těchto faktorech, jak samostatně, tak i ve vzájemném spojení, prostupují celou touto knihou. Doporučuji, abyste se k seznamu během pročítání jednotlivých kapitol párkrát vrátili, abyste tak upevnili svůj celkový přehled o emocionální intimitě.

ORIENTACE V KNIZE

Tato kniha má tři části. V první z nich zkoumám emoce, do hloubky se zabývám tím, co je to emocionální intimita, a vysvětluji, co to znamená pracovat s emocemi v obecnějším kontextu. Ve druhé části podávám komplexní pohled na každou emoci a přikládám cvičení k poznání každé z nich a k optimální práci s ní. V poslední části se věnuji hlubšímu pochopení emocí a emocionální intimity.

Poznámka ke cvičením, která najdete napříč celou druhou částí: Každé z nich si před tím, než se do něj pustíte, celé pročtěte. Ujistěte se, že máte po ruce tužku a papír, protože některá cvičení vyžadují, abyste si sem tam něco zapsali. Zajistěte si, že vás během cvičení nebude nikdo rušit a že budete mít na konci dostatečné množství času na odpočinek a přemýšlení (přinejmenším deset minut). Rovněž po vás chci, abyste zvážili, zda alespoň některá cvičení neudělat více než jednou, především ta, která vás nejhlouběji zasáhnou. A naučte se meditovat způsobem, jenž je podrobně popsán v příloze této knihy. Pomůže vám to ukotvit a prohloubit prožitek z různých cvičení.

Psaní této knihy pro mě bylo radostí, hluboce prospěšným úsilím vedeným láskou. Emocionální intimita hraje také hlavní roli v nezvykle silném poutu, jež mám se svou ženou Diane, i v naší práci směřující k uzdravení/probuzení. Té se společně věnujeme v mnoha podobách, ať už pracujeme s páry stojícími na emocionální křižovatce, nebo s těmi, kdo prožívají agónii vnitřního zraňování, nebo cvičíme skupinu psychospirituálních pracovníků. K emocím nepřistupujeme jako k něčemu, o čem lze jednoduše mluvit a analyzovat to, ale jako k něčemu, co je třeba přímo zkoumat a co má být nekonceptuálně poznáno z hloubi nitra. Zjišťujeme, že jakmile je takto poznáme, začnou se spontánně objevovat trefné vhledy a smysluplná spojení, často společně se stejně spontánním probuzením do vlastní přirozenosti.

Vše, co tato kniha obsahuje, má kořeny v intuitivní integrativní práci, které jsem se s klienty po celém světě věnoval v posledních pětatřiceti letech a která se od samého počátku silně zaměřovala na emoce a emoční pohodu. V průběhu této doby se má osobní cesta a mé zaměření stále více soustředily na vytváření důvěrného vztahu s vysokým i nízkým, temným i světlým, smrtelným i nesmrtelným, zkrátka se vším, čím jsme, se zvláštním důrazem na emoce. Na stránkách této knihy tedy mluvím jak z přímé zkušenosti, tak z živoucího porozumění tajemství, které emoce představují.

Budování důvěrného vztahu s našimi emocemi je hluboce naplňující pouť, k jejímuž započetí zvou okolnosti našeho života. Nemusíme se zapisovat do emočního tábora pro začátečníky – to za nás udělá život! Kdykoliv se objeví nějaká emoce – což je mimořádně běžný jev – máme příležitost prohloubit svou intimitu ve vztahu k ní a reagovat na ni způsobem, který je v souladu s nejvyšším dobrem pro všechny zúčastněné.

Emoce poukazuje na nás jakožto celek. To znamená, že emoce není jen něco, co je uloženo v našem těle, ale je to živoucí proces, spíše sloveso než podstatné jméno, které zahrnuje všechno, čím jsme. Emoce je pocit, ale ne jen pouhý pocit. Emoce zahrnuje kognitivní stránku, výchovu a prostředí, které nás formovaly, společenské faktory a ve svých rozvinutějších stádiích nepochybně také spiritualitu. V emocích se tak spojuje biologie, biografie, chování, perspektiva a holé vědomí, a to vše existuje vedle sebe a navzájem na sebe působí, ať už k dobrému, či zlému. Jaká komplexnost, jaká nádherně živoucí a neustále proměnlivá vzájemná hra – a přitom tak snadno pociťovaná a svižně zaznamenaná bezprostřednost! Stát se uprostřed toho všeho uvědomělými, aniž bychom si od toho vytvářeli odstup, to je podstata emocionální intimity.

Navázat důvěrný vztah s našimi emocemi je výzva, kterou bychom měli přivítat z celého srdce. Je v tom určité riziko, že se staneme zranitelnějšími, emočně otevřenějšími, více zraněnými, ale daleko větší hrozbou je, když takovou intimitu nevytvoříme. Když se se svými emocemi skutečně spřátelíme a moudře je využíváme, máme z toho prospěch nejen my, ale i všichni ti, s nimiž jsme ať už v přímém, či nepřímém vztahu.

Ať jsou naše emoce jakkoliv nepříjemné, jsou to naši hosté. Pojďme s nimi tak jednat, neodmítejme je, ani je nenechme, aby nás tyranizovaly. Pojďme se z nich pro blaho nás všech učit, a to do hloubky.

Část první

Úvod
do problematiky
emocí

1.

Anatomie emoce

Emoce je daleko spíše sloveso než podstatné jméno, protože to není nějaká entita nebo věc, kterou můžeme vypudit ze svého systému, ale živoucí proces, který je vždy do jisté míry v pohybu.

VEZMEME-LI V ÚVAHU, JAK ZÁSADNÍ emoce jsou pro naše bytí a jak často se v nás objevují, je pozoruhodné, jak málo důvěrný k nim máme vztah. Můžeme například poměrně často cítit stud, a přesto nemít prakticky žádné hlubší ponětí o jeho skutečné povaze a dopadu na nás.

Proč jsou pro nás emoce zásadní? Protože bez nich by byla schopnost účastnit se smysluplné komunikace téměř nulová. Emoce jsou fenomén, který vznikl v rámci evoluce – mají je jen teplokrevní živočichové. Umožňují složitější porozumění vztahům a vnímavost ke kontextu a také kreativnější využití jak vnějšího, tak i vnitřního světa.

Je obvyklé, že své emoce považujeme za samozřejmé, jako by nešlo o nic více než vrozené přírodní síly, které patří k tomu být člověkem. Náš jazyk často poukazuje na to, jak námi tyto „přírodní“ síly procházejí: vybíháme z místnosti jako „smršť“, „zaplavuje“ nás smutek nebo hněvivě „vybuchujeme“. Ale stejně jako nepotřebujeme studovat počasí, přestože je v našem životě všudypřítomné, nemusíme studovat ani emoce. Všichni jsme někdy rozhněvaní (ať už si to uvědomujeme, nebo ne), ale o svém hněvu toho možná víme opravdu málo, protože nás ve škole nikdo nenutil trávit čas na hodinách Úvodu do emocionální gramotnosti.

Jediná chvíle, kdy si emoce za normálních okolností dají na chvíli pohov, je během hlubokého bezesného spánku, kdy je vědomí izolováno nejen od smyslů, ale také od mysli. Ve stavech, kdy sníme, jsou emoce stejně tak přítomné – a v každém ohledu stejně významné – jako ve chvílích, kdy jsme bdělí. Sny nejsou jen privátní filmová představení, jsou to také obrazy emocí. Velká část našeho vnitřního života – ať už ve snech, nebo v bdělém stavu – by ve skutečnosti mohla být popsána jako multidimenzionální promítání obrazů emocí (jejichž rozsah sahá od momentek až po celovečerní dramata). Velkou část kontextu poskytuje naše výchova a prostředí, které nás formovaly. A náš vnější život je emocemi prostoupený úplně stejně.

EMOCE JE VÍCE NEŽ POCIT

Co je tedy emoce? Je to jen jiný výraz pro pocit? V literatuře, která se emocím věnuje, se pojmy „emoce“ a „pocit“ (a akademičtější „afekt“) dají často vzájemně zaměnit. A i pokud tomu tak není, neexistuje širší shoda na tom, co skutečně znamenají. Je však důležité mezi pocity a emocemi rozlišovat.

Pocit znamená zaregistrování určitého vjemu (např. můžeme pocítit strukturu a tíhu kamene, který držíme v ruce, nebo svíravý hlad v žaludku) a také uvědomění si specifického druhu vjemů: vrozené hodnoticí a nekognitivní cítění, které se nachází v samém jádru emoce (např. instinktivní pocit strachu nebo studu nebo radosti).

„Nekognitivní“ znamená, že pro to, aby se objevil nějaký pocit, nejsou potřeba žádné myšlenkové pochody – přestože myšlení dozajista může pocit spustit. Pokud se bavíme o pouhé rychlosti něčeho, co v nás vyvstává, zůstává myšlenka daleko za pocitem. Někdo se před nás při jízdě autem bezohledně vecpe – a to už přitom máme špatný den! – a v celém našem těle se prakticky okamžitě vzedme vlna hněvu, a to dřív, než nás napadne jakákoliv myšlenka, o vyhodnocení situace ani nemluvě. Je to čirý pocit, který námi proudí ve své adrenalinem hnané, neskrývané a plamenné podobě.

Pocity se často proderou ven dřív, než se myšlenky vůbec stihnou zformovat. Dobrá zpráva zní, že se tak mimořádně rychle vzburcovaly, aby nás připravily k okamžité akci (například k zadupnutí brzdy, abychom se vyhnuli srážce s autem, které se právě vecpalo přímo před čumák našeho vozu). Špatná zpráva však bohužel je, že taková okamžitá akce neponechává žádný čas na zhodnocení toho, co se zrovna stalo (jinak by nás třeba napadlo, že řidič, který nás tak bezohledně předjel, možná ve stavu nouze urychleně míří do nemocnice).

A právě tady vstupuje do hry emoce. Dává pocitu hněvu z toho, že se před nás někdo bezhlavě vecpal, kontext plynoucí z podstaty toho, že nám někdo narušil plány či s námi jednal neférově. Zároveň však bere v úvahu celou naši minulou zkušenost a vztah k hněvu, stejně jako další okolnosti, které mohou mít na situaci nějaký vliv. Najednou máme více možností než se jen uvolnit, nebo vzplanout hněvem. Máme totiž možnost volby, ať už je náš hněv minulostí ovlivněn jakkoliv.

Emoce zahrnuje nejen pocit poznávání, sociální faktory a s tím spojené sklony k akci, ale také vzájemné působení všech těchto kategorií, což z ní dělá složitý a proměnlivý proces, který se vymyká možnosti elegantního a snadného zmapování.

Skutečně prozkoumat jakoukoliv emoci tedy znamená zkoumat více než jen pocit z ní. Musíme být obeznámeni – a nejen v intelektuální rovině – s procesy z raného dětství, které do značné míry určují, jak za určitých podmínek konkrétní emoci vyjádříme. Potřebujeme se do té doby znovu vcítit a vytvořit si k ní s dostatečnou účastí a zájmem vztah, aby už tolik neovlivňovala naše současné nakládání s příslušnou emocí.

Pokud si nejsme vědomi skutečné perspektivy, již máme tendenci do určité emoce vnášet nebo se jí držet, pravděpodobně ji budeme vyjadřovat způsoby, jejichž základ pochází z dávných časů, často od našich rodičů. Jestliže si nejsme dostatečně vědomi sociálních faktorů (současného i minulého), které ovlivňují naše emoční vyjadřování, nejspíš jim dovolujeme hrát v takovém vyjadřování rozhodující roli.

Emoce je dramatizace pocitu. Máme-li dosáhnout emocionální gramotnosti, je na nás, abychom důkladně pochopili, na čem se to zakládá. Nemůžeme navázat důvěrný vztah se svými emocemi, pokud nejsme hluboce obeznámeni s jejich příběhy a okolnostmi, které jim daly podobu.

Pokud jste například nesnášeli svého sourozence, který se k vám neustále choval ošklivě, a vaši rodiče vám opakovaně říkali, že je špatné nebo hříšné ho nenávidět, mohli jste tuto nenávist obrátit dovnitř a nasměrovat ji proti sobě, což vás zatížilo přítomností vnitřního kritika mimořádné síly. Pokud tuto část minulosti neprozkoumáte a nepropracujete se skrze ni, budete v okamžicích, kdy se k vám někdo zachová špatně, vydáni napospas svému zvyku obracet nenávist do nitra, takže se dotyčnému nepostavíte, ale obrátíte svůj hněv namísto na něj proti sobě.

Pocit je reakce, emoce je adaptace na ni. To znamená, že pocit je něco, co se objevuje okamžitě a bez rozmyslu (na přemýšlení není čas), zatímco emoce vyjadřuje to, jak s tímto pocitem naložíme.

Pocit studu se například ohlásí s drtivou nenadálostí: zrudneme, náš pohled se stočí k zemi, hlava poklesne, v mysli máme zmatek nebo prázdno, naše rozpaky vystřelí vzhůru a neexistuje nic, co by je zbrzdilo. Něco nás zaskočilo a cítíme se nesnesitelně nepříjemně, jako bychom nazí stáli na veřejném místě. Potom – zpravidla během několika vteřin – se projeví náš obvyklý způsob chování v případě studu, možná doprovázený jednou dvěma vzpomínkami na situace, které se podobaly té nynější.

Právě to je chvíle, kdy přecházíme k emoci, k adaptaci. Náš stud se odehrává na konkrétním jevišti. Rozehrává se zde drama, jehož mimořádně neochotnou ústřední postavou jsme my sami a automaticky se uchylujeme k jedné z předem nastavených strategií, jak si s ním poradit. Naše počáteční zahanbená reakce uvolňuje místo dávno zavedené taktice a možná se již přeměňuje v jiné emoce, jako je hněv nebo strach, nebo přechází do stavů, jako je stažení se do sebe nebo odpojení. To všechno je řízeno tím, co nás formovalo v minulosti, a může se to odehrát ve velmi krátkém čase.

Emoce nás může přemoci, zejména pokud je pocit v jejím jádru obzvlášť silný nebo podmanivý, nebo byl naopak dlouhou dobu potlačován. Říkám „podmanivý“, protože když je emoční stav dostatečně intenzivní, můžeme zjistit, že nás jeho náhled na věc uchvátil, nebo jsme si na něj dokonce navykli, ať už může být jakkoliv nerealistický. Může nás ovládnout pocit „volnosti“ nebo „nespoutanosti“, který v nás může „vyvolat zvíře“ nebo nás „utopit v žalu“. (Tyto a další metafory používané pro emoce mají, jak ještě uvidíme, základ ve smyslové a motorické zkušenosti.) Můžeme druhé obviňovat, že jsou přespříliš emocionální – nebo že nejsou emocionální vůbec – přestože emocionální bytosti jsme my všichni. Můžeme se cítit rozpačitě kvůli výrazně emotivnímu vyjadřování, pokud stojí v kontrastu k naší obvyklé sebekontrole (vezměte si výrazy jako „kamenná tvář“ nebo „ledový klid“).

Mnozí z nás mají sklon vnímat emoce jako něco nižšího nebo primitivnějšího a méně důvěryhodného než rozum. Možná o emocích uvažujeme jako o oblacích, které zakrývají jasnou oblohu racionálního myšlení nebo zakalují naši objektivitu. A často je z toho viníme, když říkáme věci jako „Ovládly mne emoce“. Metafora zde mluví o emoci jako o protivníkovi. Když se svými emocemi „bojujeme“ nebo se s nimi „pereme“, máme daleko k tomu budovat si k nim důvěrný vztah. Důvěrnost předpokládá přátelský přístup, a jedině pokud se s emocemi spřátelíme, tak s nimi můžeme pracovat způsobem, který nám umožní mít prospěch z toho, co nám nabízejí.

EMOCE A ROZUM

Emocionální negramotnost – neboli nedostatek emocionální citlivosti, pochopení a důvtipu – je z velké části zakořeněna v historickém snižování hodnoty emocí oproti rozumu. Myšlení je pak zjevně přehnaně spojováno s nezaujatostí nebo s umlčováním emocí. A rozhodnutí ve věcech morálky? Pokud snižujeme hodnotu emocí, je prý nejlepší se rozhodovat s vyloučením vášní a pocitů z tohoto procesu, dost podobně, jako bývají děti vyloučeny z rodičovských debat. Vyvstává před námi automatické ztotožnění emocí se subjektivitou, a to ve smyslu, v němž subjektivita znamená selhání objektivity. Ve skutečnosti má logické myšlení při dělání dobrých rozhodnutí za naším emocionálním „vědomím“ sklon zaostávat. K tomuto zaostávání dochází především proto, že naše pojetí tématu založené na emocích využívá větší část mozku a vychází z daleko většího množství dat – a tudíž je zpracovává ve více rozměrech – než čistě rozumový přístup.

Můžeme být zároveň objektivní a emocionální? Ano. Pokud například zoufale pláčete poté, co jste konečně opustili vztah, který již nefunguje, vztah, který jste se dlouho zoufale snažili udržet nad vodou. Do hloubi své duše víte, že tento svazek je minulostí, a oplakáváte jeho ztrátu. Váš nepotlačovaný emoční projev odplavuje vše, co zbývá z vašeho kdysi tvrdošíjně neústupného postoje, a neponechává vás v nějaké konkrétní pozici, ale spíš vám dává vědomí možných pozic. Jste daleko od toho, abyste v takovém žalu utonuli. Jste zranění, ale zároveň zcela přítomní, jasně a nad rámec jakékoliv myšlenkové analýzy vidíte, co se děje.

Výzkum – nikoliv překvapivě – ukazuje, že když přítomné emoce nepotlačujeme, tak významně přispívají k duševním a společenským dovednostem. Emoce zahalují mraky modrou oblohu racionálního myšlení jedině tehdy, když s nimi nejsme v důvěrném vztahu. A když je racionální myšlení odstřiženo od emocí, kalí tak své vlastní vody a v podstatě sklouzává do iracionální racionality!

Vzdalování, izolování či znecitlivění se, případně jiné způsoby odpojení nás samých od našich emocí, omezují naši schopnost jednat moudře a soucitně. Z výzkumu vyplývá, že horší emoční fungování – způsobené nejspíš poškozením těch částí mozku, které se podílejí na zpracování emocí – může brzdit naši schopnost činit rozumná rozhodnutí, i když naše IQ tím zůstává nedotčené. Takže pokud chcete dělat co nejlepší rozhodnutí, nestavte své emoce mimo hru!

To, že bývají emoce chápany jako něco nižšího nebo oproti rozumu méně spolehlivého, spočívá také v tom, že jsou často spojovány se ženami, zatímco racionalita bývá výsadou mužů. Toto až příliš stereotypní přisuzování emocí a racionality jednotlivým pohlavím působí, že se vzdalujeme stavu celistvosti, v němž mužský a ženský prvek působí pospolu. To dále komplikují názory, podle kterých je mozková kůra – centrum racionálního myšlení – „vyšší“ než starší části mozku, které jsou „sídlem“ emocí a zodpovídají za ně. Zvolání „Ty jsi tak emotivní!“ v sobě obsahuje podstatně silnější kritický význam než „Ty jsi tak racionální!“.

Když někoho kritizujeme za to, že je emotivní, v zásadě ho ostouzíme za něco, co je mu vrozené. I pokud dotyčný reaguje tak, že se uzavře do sebe nebo ustrne, stále se chová emotivně – stejně jako my – ale mnohem méně otevřeně expresivním způsobem. Dokud budeme emocionální expresivitu spojovat spíše se ženskou než s mužskou stránkou, budeme brzdit svůj růst. My všichni jsme emocionální bytosti. Jakmile to bezvýhradně přijmeme a prohloubíme svou emocionální gramotnost, vytvoříme si větší prostor pro stále bohatší a vztahově prospěšné vzájemné setkávání.

OVLÁDÁNÍ A VYJADŘOVÁNÍ EMOCÍ

V této knize se naučíte, jak navázat intimní vztah s každou svou emocí a jak brát v úvahu jejich vzájemné působení. Mezi mnoha faktory, které musíte brát při zkoumání určité emoce v úvahu, je vzájemná spojitost emocí. Se šířícím se strachem se často objevuje hněv. Hněv vás uvnitř může stahovat a spolu s ním se právě objevuje strach. Hněv může zastírat smutek nebo smutek může zastírat hněv. Vztek se může náhle změnit v radost – nebo v žal. Vlijte do studu strach a možná se objeví pocit viny. Když se smísí nepřátelství a znechucení, přichází pohrdání. A tak dále. K tomuto mísení a proměňování emocí dochází, protože hranice mezi nimi nejsou ani zdaleka pevně dané, existují spíše jako konstrukty v určitém kontextu než jako něco skutečného. Například hněv a strach jsou zřetelně odlišné emoce, přesto jsou z biochemického hlediska prakticky totožné. To, co je odlišuje, je kontext, ve kterém se objevují. Když se tento kontext posouvá, proměňují se i emoce. Když se při vyjádření hněvu celí napružíme, může se stát, že najednou více než hněv pocítíme strach, případně můžeme začít plakat.

Máme-li žít hlubší, vědomější a probuzený život, potřebujeme ve vztahu k emocím znát jak naše represivní, tak i expresivní tendence a také faktory, které je mohou vyvolat. To znamená být nejen otevřenější vůči emocím, ale také si je více uvědomovat. A to jak v jejich detailech, tak v jejich celkové přítomnosti. Je tedy potřeba, aby bylo naše soustředění nejen obsáhlé, ale také přesně vyladěné.

Kromě toho potřebujeme vědět, co cítíme, ve chvíli, kdy to cítíme. Okolnosti a prostředí nás mohly zformovat tak, že můžeme prožívat určitou emoci, aniž bychom si jí vůbec byli vědomi. Může se to dít dokonce i u něčeho tak zdánlivě zřejmého, jako je hněv. Náhlé zrychlení srdečního tepu, pocit vzrušení, sevřená čelist a krev, která se hrne do rukou a těla, to vše může zůstat jako signál rozrušení bez povšimnutí a rozpoznání. Naše tvář může zrudnout, oči nevraživě planout a ruce se svírat v pěsti, a přesto si stále nemusíme přiznat, že jsme rozhněvaní. Zkoumání manželských konfliktů ukazuje, že muž může být například naštvaný na svou manželku, a přesto tento fakt nemusí vědomě vůbec zaznamenat. Když si nevšimneme přítomnosti hněvu – často proto, že naše pozornost je zaměstnaná jinými věcmi –, zpravidla jeho přítomnost popíráme, a to dokonce i tehdy, když náš partner či přátelé trvají na tom, že tam je. To může naše vztahy s druhými velice silně poškodit.

V procesu vytváření emocionální intimity se musíme nejprve naučit hledat vhodnou rovnováhu mezi ovládáním (třeba v situaci, kdy už se hněv skoro mění v nepřátelství) a vyjadřováním (v situaci, kdy je nutné, aby se potlačovanému hněvu dostalo rozhodného vyslovení) emocí. Hodně se mluví o přínosu vyjadřování a ovládání emocí, zejména těch, které nesou nálepku „negativní“. Ale kromě přestřelek mezi oběma tábory existuje i další možný přístup: můžeme vytvořit šikovný prostor jak pro vyjadřování, tak pro ovládání emocí, takže jejich projevování přestane být něčím, v čem se dotyčný vyžívá, nebo něčím škodlivým a jejich ovládání už nebude znamenat pouhé potlačování. Představte si emocionální zdrženlivost a emocionální bezprostřednost v chytrém souznění, jak vědomě a soucitně existují vedle sebe.

Naučit se prodchnout vyjadřování emocí soucitem a kritickým vědomím na nás klade velké požadavky, ale mnohem víc nám to dává v podobě stálého přísunu energie a větší kvality života. Postupně prohlubujeme svou schopnost emoce směřovat a nechat se jimi vést. Ze zdravé emocionální otevřenosti přímo nevyplývá podřízenost emocím – to by totiž znamenalo, že nás jejich požadavky zotročí nebo převálcují – ale spíš jakási probuzená poddajnost, případně dynamické, vědomé nebránění jejich základním energiím.

Takže zároveň „jedeme“ a jsme svými emocemi „unášeni“ ve velmi podobném duchu, jako můžeme úspěšně surfovat na velké vlně. Vymykáme se kontrole, ale zároveň také nevymykáme, jak to vyjadřuje výrok Carlose Castanedy o „řízeném odevzdání se“. Místo toho, abychom s vlnou jen bojovali, nebo ji nechali, aby nás porazila (jako v případě, kdybychom se jí podřídili), s ní splýváme, možná se jí dokonce v různé míře přímo „stáváme“. Ale jakkoliv jí můžeme být pohlceni, neztrácíme kontakt s tím, na čem skutečně záleží.

ROZPOZNÁVÁNÍ EMOCÍ

Musíme se také naučit, jak emoce rozpoznávat, jak jednoznačně číst znaky, které pro ně obvykle bývají typické. To vyžaduje, abychom dávali dobrý pozor na gesta, postoje, výrazy tváře, tón hlasu a cokoliv dalšího, co vyjadřuje nebo naznačuje konkrétní emoce, a pilovali svou schopnost se na podobné náznaky naladit. Čím více se v tom cvičíme, tím zběhlejšími se stáváme ve čtení emočních procesů, které zrovna probíhají. I když má většina emocí jasně rozlišitelné vlastnosti spojené s hlasem a s výrazy tváře, které jsou uznávané napříč kulturami, v některých případech mohou být tyto charakteristiky potlačené nebo skryté natolik, že netrénovanému pozorovateli nemusí být hned zřejmé, že jde skutečně o projev příslušné emoce. I přesto můžeme při její identifikaci často vycházet z výrazu tváře (jako je zahanbené sklopení hlavy, vystrašeně povytažená ramena nebo mírný náklon těla dopředu při hněvu) a z tónu hlasu.

Můžeme tedy vždy rozeznat konkrétní emoci na základě přítomnosti určitého chování? Nikoliv nutně. Může se například stát, že nebudeme vykazovat žádné prvky chování, které jsou prý typické pro hněv, a přesto budeme rozhněvaní. Místo abychom praštili do stolu nebo nadávali na své neštěstí, že máme partnera, kterému na nás tak málo záleží, můžeme hněv vyjádřit tím, že se budeme partnerovi snažit ještě více zavděčit, nebo tím, že si pro sebe ponecháme nějakou informaci, o které víme, že by mu pomohla. Nebo můžeme kypět vzteky, nasadit široký úšklebek (jiný projev zavrčení!) a jednat velmi ohleduplně.

Můžeme podobně emoci rozeznat na základě přítomnosti určitých pocitů? Nikoliv nutně. Dvě emoce – například závist a žárlivost – sice možná vyvolávají velmi podobné pocity a mají do značné míry stejné fyziologické charakteristiky, ale přesto se liší. Silné vzrušení (představte si, že dostanete injekci adrenalinu) může v závislosti na okolnostech signalizovat strach i hněv, ale neodhalí nám, která z těchto emocí probíhá. Mezi emocemi rozlišujeme tím, že se nalaďujeme – jakkoliv nevědomě – na převládající kontext situace. Pozměňme kontext a pravděpodobně zjistíme, že prožíváme zcela odlišnou emoci, přestože z fyziologického hlediska jsme prakticky ve stejné pozici.

Protože jsou tělesné pocity obvykle tak očividnou součástí emocí, můžeme si je s nimi samotnými splést. Emoce je ale více než jen pocit, který je s ní spojen. Hněv je určitý postoj, nikoliv jen pocit vznícené připravenosti k boji. Vyhodnocujeme emoce, nikoliv pocity – a pojmem „pocity“ zde myslím velmi široký význam toho slova. Můžeme mluvit o svém hněvu jako o „oprávněném“ nebo „bezdůvodném“, ale mluvili bychom stejně o pocitu, že je nám na zvracení nebo že se nám chce zívat? Nebo můžeme své zahanbení označit za „směšné“, ale řekli bychom, že je „směšný“ pocit, že máme chuť si udělat snídani?

Navíc můžeme přestat být rozhněvaní, a přesto prožívat stále stejné pocity, které jsme o chviličku dříve vyhodnotili jako hněv. Například se na vás rozhněvám, že jste mi poškrábali nové auto, ale najednou zjistím od velice důvěryhodného přítele, že jste v tom ve skutečnosti nevinně, a už na vás naštvaný nejsem. Moje vyhodnocení situace se radikálně a prakticky okamžitě změnilo, pocity, které jsem prožíval jen pár chvil předtím – tlukoucí srdce, zardělý obličej, stažená ramena –, jsou ale stále zřetelně přítomné a zmírnily se jen nepatrně.

Můžu tak nyní označovat tyto pocity jako „hněvivé“? Ne, protože jejich hodnoticí rámec – či emocionální základ – se změnil.

Vezmeme-li v úvahu, jak snadné je emoci potlačit, zakrýt nebo ji špatně pochopit, je zcela zásadní, abychom velmi zevrubně pochopili, jak jsme s ní v minulosti zacházeli a jak máme stále sklon s ní zacházet, ale bez toho, abychom se za to ostouzeli. Jsou chvíle, kdy je potlačení nebo skrytí určitého pocitu zcela náležité, je ale potřeba, abychom věděli, že se toho dopouštíme, a také abychom byli otevření sdílení tohoto faktu se svými blízkými.

Emoce je zároveň velice jednoduchá a komplexní. Pocit s ní spojený, ať už je jakkoliv obtížně popsatelný, je nepopiratelný a je jednoduše tady. Ale anatomie emoce není něco, co by bylo možné jednoduše rozebrat a definovat. Emoce má ve skutečnosti více povahu slovesa než podstatného jména, protože to není jen nějaká endogenní entita či věc, kterou můžeme vypudit ze svého systému, ale živoucí proces, který se stále do určité míry mění.

Na některých místech se říká, že když se vám nelíbí počasí, zkuste se pár minut potloukat po okolí a ono se změní. Emoce je právě taková. Zůstaňte jí přítomni pár minut a sledujte její proměny: jak se naklání do různých stran, jak odhaluje své různé roviny, jak se proměňují její barvy a struktura, jak hraje světlem a stínem, jak se zahaluje mraky a projasňuje, jak se neustále vyvíjí.

Emoce je ústředím komunikace, pojivovou tkání vztahů, měnou intimity, životní mízou ztělesněného vědomí. Posouvá nás a motivuje, ať už jsou okolnosti jakékoliv. Není před ní úniku, ať už sami sebe otupujeme, jak chceme. Takže se klidně můžeme obrátit ke své emoci, ať už je jakkoliv nepříjemná, a vytvořit si s ní co nejintimnější vztah.

2.

Pěstování důvěrného vztahu s emocemi

Svou bolest pozvěte blíž a ještě blíž.
Jeden nádech za druhým a čas
– brzy jen pouhý prostor –
mezi myšlenkami se prodlouží.
Svou bolest pozvěte samotnou, bez dramatu.
S ní přijde lehkost, jež bude oporou
a nabídne víc než dost prostoru
pro existenci a roztávání citů.
Prostor pro slunce a prostor pro déšť,
prostor pro ztrátu a prostor pro bolest
schoulenou v náručí milosti a nesmírné péče
toho, co chtě nechtě musíme společně nést.

BUDOVAT SI S NĚČÍM DŮVĚRNÝ vztah znamená, že se k tomu musíme dostatečně přiblížit, abychom to opravdu velmi dobře poznali. Když totiž nebudeme v přijatelné blízkosti – jako vědci, kteří si drží emocionální odstup od předmětu svého studia – uniknou nám klíčové aspekty. A když se k příslušné věci dostaneme až příliš natěsno, do té míry, že s ní začneme splývat – jako čerstvě zamilovaní, kteří nechávají své hranice zhroutit v romantickém opojení – ztrácíme schopnost se na ni soustředit.

V důvěrném vztahu se hluboce vztahujeme k „druhému“ – k osobě, předmětu nebo stavu – a stáváme se mu blízkými způsobem, který přesahuje pouhou prostorovou vzdálenost. Když přijde na pěstování důvěrnosti, tak spojení s tím, k čemu ji směřujeme, a odpojení od toho nejsou protiklady, ale spíše proměnlivě se proplétající taneční partneři.

Když si vybudujeme důvěrný vztah s určitou emocí, přestáváme k ní přistupovat jako k něčemu špatnému, bez ohledu na to, jak může být nepříjemná, když se objeví. Zveme tuto emoci takříkajíc do vlastního obýváku, dáváme jí dostatečný prostor, aby mohla dýchat a plynout a rozvíjet se, aniž bychom nutně přijímali její úhel pohledu nebo kontext, v němž se objevuje. Námi zvolená důvěrnost s ní zjevně zahrnuje jako svou součást také to, že vidíme nejen její energetické charakteristiky a tělesné znaky, ale také její postoj k dané situaci.

A když vidíme tento postoj – tento hodnoticí rámec – rozpoznáváme také, jak ho formovala naše osobní historie. Nenecháváme se svést energií, pocitem, náhledem či sklony spojenými s touto emocí, držíme ji ve své blízkosti, pozorně nasloucháme a v případě pochybnosti uplatňujeme svou intuici.

Stejně jako můžeme zvýšit své IQ, můžeme zvýšit i své EQ (emoční inteligenci). A jak? Díky rozvoji důvěrného vztahu s našimi emocemi – jak tehdy, když se objevují, tak v jejich možnostech vyjádření – a také díky tomu, že provádíme cvičení, která se zaměřují na slabší nebo méně rozvinuté oblasti našeho emočního života.

K tomu, abychom navázali důvěrný vztah s našimi emocemi, nemusíme snižovat hladinu svého IQ, dokonce ani odsouvat intelekt na druhou kolej či se vyhýbat racionalitě a snižovat hodnotu poznávání. Se zvyšováním naší emoční inteligence – obzvlášť skrze naši rostoucí schopnost emocionální intimity – může růst také naše IQ. A proč? Protože rozšiřujeme a prohlubujeme svůj záběr, vnášíme ze sebe více do všeho, s čím se musíme potýkat nebo čím se zabýváme. Jinak řečeno vycházíme z plnějšího vědomí sebe sama – emoce koneckonců zahrnuje nejen pocity a společenské faktory, ale také poznání.

Emoce a racionalita samozřejmě mohou fungovat odděleně, ale nejlépe fungují, když pracují společně.

ČTYŘI KROKY K EMOCIONÁLNÍ INTIMITĚ

Prvním krokem v rozvoji emocionální intimity je rozpoznání toho, co cítíte.

Nepotřebujete k tomu vědět žádné detaily – stačí jen rozpoznat příslušnou emoci. Pokud cítíte strach, jednoduše si ho všimněte a připusťte si jeho přítomnost, aniž byste se nechali pohltit jakýmkoliv divadýlkem, které ho doprovází. Pokud v jediném okamžiku cítíte více než jednu emoci, přiznejte si to.

Pokud si nejste jistí, co cítíte, zeptejte se sami sebe tak přímočaře, jak je to jen možné: Cítím smutek? Cítím stud? Cítím klid? Cítím znechucení? Cítím štěstí? Cítím vinu? Cítím se nešťastný? Cítím hněv? Cítím žárlivost? Cítím strach? Cítím se nepříjemně? A tak dále. Ptejte se upřímně a je pravděpodobné, že se vám dostane téměř okamžité odpovědi na každou z vašich otázek – zpravidla v podobě niterného „ano“, „ne“ nebo „možná“. Hledejte tuto odpověď ve svém těle a v intuitivním vědomí, a nikoliv ve svých myšlenkách. Abyste lokalizovali tělesnou odezvu, všimněte si, kde v těle nejzřetelněji pociťujete nárůst nebo změnu určitého pocitu, když si položíte některou z výše uvedených otázek. Potom do tohoto místa soustřeďte více pozornosti a zaznamenejte, jaký druh odpovědi – pokud jde o to, co cítíte – se objeví. Může být verbální, neverbální nebo to může být kombinace obou dvou.

Pokud jste si tyto otázky položili a otevřeli se vůči tomu, abyste odpověď přijali, a přesto stále nedokážete identifikovat svůj emoční stav, prozkoumejte celkový ráz toho, jak se cítíte. Je to příjemné, nepříjemné nebo neutrální? Je to vzdálený „šum“, nebo je to něco, co je více v popředí? Jak plynulé to je? Nepřehlížejte otupělost, kterou možná prožíváte. Otupělost je nepřítomnost cítění – cítění necítění – pod níž se zpravidla skrývá velké množství emocí. Pokud vám rozpoznání vašich pocitů stále uniká, věnujte bližší pozornost tělesným dojmům (jaké pocity máte v oblasti krku, břicha, čela, hrudi, rukou), povšimněte si jejich struktury, intenzity, hloubky, změn.

Zaměřte svou pozornost – nikoliv uvažující mysl, ale holou pozornost či nekonceptuální vědomí – na to, co právě cítíte. (Pro meditativní praxi, která toto vědomí uzemňuje a projasňuje, viz přílohu.)

S tímto prvním krokem k navázání důvěrnějšího vztahu s emocemi je spjata potřeba vyšší emocionální gramotnosti. Abychom dokázali emoce, které se objevují, rozeznat a pojmenovat, je naší povinností být lépe informováni o jejich celkové charakteristice a o své osobní historii s každou z nich. Získávání takových informací má převážně zkušenostní povahu. Pomůže tady přistupovat k emocím nejen v intelektuální rovině, ale také s vrozenou zvědavostí a objevitelským duchem. Je to jako bychom odhalovali kontinent sebe sama, který byl dlouho pohroužen v mlze a chráněn varovnými cedulemi s cílem udržet nás v bezpečné vzdálenosti. Je to dobrodružství, které ani zdaleka není předvídatelné. Může nás například překvapit, jak málo jsme toho věděli o zásadní roli, kterou určitá emoce sehrála v našem vývoji a rozhodování ohledně vztahů.

Druhým krokem je přímé vyjádření toho, co cítíte.

Jakmile rozpoznáte, co cítíte, je načase to co nejjednodušeji a nejpřímočařeji vyjádřit. Takže žádné hlouposti, žádné kouřové clony, žádná divadýlka, žádné mlžení – jen holá fakta. Říkám holá „fakta“ v kontrastu k mlhavějším a sporným vyjádřením jako „Cítím, že mě nikdo neposlouchá“ nebo „Mám pocit, že tu pro mě nejsi“ nebo „Cítím, že tu jen ztrácím čas“ – která ve skutečnosti nevyjadřují emoční prožitek. To, o co se v takových chvílích dělíme se světem, je daleko spíš náš dojem toho, co se děje, než jednoduchá skutečnost toho, co cítíme. Takže cvičení zde spočívá v jednoduchém vyjádření příslušných informací. Když řeknu „Cítím, že mě neposloucháš“, je to dojem, zatímco věta „Cítím hněv“ je konkrétní informace. To první je sporné, to druhé nikoliv. A v této chvíli nemusíte říkat, kvůli čemu jste rozhněvaní, čeho se bojíte nebo proč jste šťastní. Úplně stačí, když jednoduše vyjádříte daný pocit sám o sobě.

Přímé vyjadřování toho, co cítíte, ve svých vztazích uplatňujte co nejvíce. Když už jste řekli, co cítíte, nedoplňujte to bezodkladně o další detaily. Pokud jste právě prohlásili, že cítíte hněv, dovolte tomuto prostému faktu proniknout do vědomí, dejte si – a svému posluchači! – čas přivyknout a naladit se na realitu toho, co jste s ním zrovna sdíleli. Neskočíte-li do příběhu o tom, co cítíte, příliš rychle, pravděpodobnost, že se ztratíte v emocionálním divadýlku, bude nižší. Totéž platí, když se nenecháte svým posluchačem zatáhnout do debaty, a vytvoříte tak pro sebe i pro zmíněného posluchače prostor, abyste mohli být jednoduše přítomni čemukoliv, co cítíte.

Třetím krokem je ujištění se, že druhý skutečně slyší to, co říkáte.

Možná vám dokáže zopakovat to, co jste řekli – aniž by vás skutečně poslouchal –, protože v úrovni cítění mu to ještě nedošlo. Až se tak stane, poznáte to, vycítíte, že mezi vámi v emoční rovině něco zaklaplo na své místo, že se znatelně zvýšila míra vzájemné empatie. Bohužel nemálo z nás má sklon při slovních výměnách vykazovat rozvoji empatie a emočnímu souznění místo někde vzadu, a to i když jde o našeho partnera. Dialog mezi námi se může bez významné míry empatického souladu snadno zvrhnout v nervy drásající hádku, protahovanou odtažitost nebo srdceryvné vzdálení se, kdy to, co skutečně cítíme, hraje oproti našim interpretacím toho, co se děje (a debatám o tom), druhé housle.

Čtvrtým krokem je soustředění se na podrobnosti bez ztráty kontaktu.

Cvičení

ROZVÍJENÍ DŮVĚRNÉHO VZTAHU S NEPŘÍJEMNÝMI EMOCEMI

VĚDOMÉ ROZČILENÍ

Pojmenujte svou převládající emoci (emoce).

Za předem určených okolností (abyste zamezili překročení vymezených hranic) popusťte uzdu tomu, co cítíte. Přehánějte svá slova, tón hlasu i tělesné pohyby. Buďte melodramatičtí!

Věnujte se tomu naplno, dokud vám přirozeně nedojde pára (obvykle to bývá méně než 10 minut), potom si na pár minut pohodlně lehněte nebo sedněte.