V nakladatelství Pikola vyšlo jedenáct svazků

příběhů o Lili Větroplašce:

Se slony se nemluví!

Tygřice se do lvů nezamilovávají!

Delfíni v ohrožení!

Šimpanzi nejsou ledajaké opice!

Takhle se na koni neskáče!

Panda není klokan!

Na vlky se nesahá!

Srnečka ve sněhu

Tučňák by se rád proletěl

Sova hlavu do písku nestrká

Lední medvídek se jen tak nevzdá

a jeden příběh o Lili pro mladší čtenáře:

Lili Větroplaška a příliš snaživý oslík

Zvláštní poděkování patří rodině Eichhornových za to,

že v rukopise zkontrolovala vše, co souvisí s Namibií

a jejími charakteristickými rysy.

Originally published as „Liliane Susewind. Giraffen übersieht man nicht“

Copyright © 2020 Fischer Sauerländer GmbH, Frankfurt am Main

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D - 69469 Weinheim

Translation © Alena Bezděková, 2024

ISBN 978-80-242-6298-7

Obsah

Namibie

Farma Dandelion

Puntíky

Safari

Lula

Zebra

Lovec

Noc v savaně

Lex

Napajedlo

Jízda na slonech

Splašené stádo

Timo

Vesnice

Honba za žirafami

Velké tažení zvířat

Tanec v dešti

Pro mou přítelkyni a průvodkyni Kerstin,

jediné a opravdové Káčko

Namibie

„To je do nebe volající nehoráznost!“ durdil se kočičí hlas. „Trvám na tom, abyste mě ihned vyndali z té bedny!“

Liliana Větroplachová, které všichni říkali Lili, se rozhlížela po letišti, aby našla tichý koutek, kde by mohla přepravní box s kočkou položit na zem. Vedle těch velkých oken je poměrně klid! Hned se tam vydala, zatímco oranžově pruhovaná kočka jménem Šlechtična se dál z plna hrdla rozčilovala. „Jestli mě ihned – ale ihned – nepustíte ven, stihne vás ohnivá bouře mého rozhořčení a už nikdy s vámi ani slůvko nepromluvím!“

„To by ale bylo nepříjemné,“ zamumlala Lili. I když si Šlechtična velice často stěžovala na všechno kolem, Lili si s ní povídala ráda. Stejně jako s ostatními živočichy. Měla totiž velice zvláštní nadání: uměla mluvit se zvířaty.

„Lili! Já se z toho nejspíš zblázním!“ Letištěm se rozlehlo štěkání z dalšího přepravního boxu, který dívka nesla v druhé ruce. „Tady všechno tak divně páchne! Hrozně divně! Úplně jinak než doma!“

Otvorem v přepravce vykoukl čenich a Lili se usmála na chundelatého pejska, kterému patřil. Byla ráda, že rozumí jak kočičí, tak i psí řeči, protože ten chlupáč byl její dlouholetý kamarád Bonsaj. S žádným jiným zvířetem si tolik nepovídala jako s tímhle voříškem.

Bonsaj protáhl mřížkou i přední packy a přitiskl se k dívce, jako by se na něj zezadu někdo tlačil. „Cítíš to taky, Lili?“ horečně větřil svým krátkých čenichem a nepřestával se divit. „Vzduch je tu úplně suchý! A jsou v něm cítit zvířata! Vzduch voní po zvířatech!“

Lili konečně došla do klidného koutku vedle velkých oken. Položila obě přepravky na podlahu, poklekla a otevřela tu psí, aby Bonsaje pustila ven. Sotva to udělala, pejsek přestal povykovat a začal na ni skákat jako pominutý.

„Lili! Propáníčka! To je nádhera! Já už zase můžu hopsat! Koukej, jak mi to jde!“ Samým rozrušením své paničce vyskočil na klín a olízl jí obličej. Přitom nadšeně vrtěl ocasem. „Nechala jsi mě v té bedně hrozně dlouho! Už do ní zpátky nechci! Teď jsem radostí bez sebe a chce se mi pobíhat!“

Lili ho nedokázala utišit. Vzápětí se ozvalo rozhořčené zamňoukání. „Taková drzost!“ prskala Šlechtična. „Já vás požádala jako první, abyste mi vrátila svobodu! Nemůžete přece nejprve osvobodit pana Bonsaje, když jsem byla na řadě já! Proč jste to udělala? Protože skučel? To já umím taky! Iiiijeeeuiii!“

Kočka pronikavě zavřeštěla, až sebou Lili trhla. „Hned vás taky pustím!“ Rychle otevřela dvířka druhé přepravky.

Šlechtična ztichla, ale očima stále metala blesky. Jenže elegantní kočičí světačka se přece vždycky chová jako skutečná dáma, a tak vykročila z přepravního boxu rozvážně a vznešeně jako opravdová královna.

Vzápětí se k ní přiřítil Bonsaj a samou radostí ji porazil. „Číčo! Holka moje!“ ňafal. „Jak je ti?“

Sražená kočka se postavila a otřásla se. „Pane Bonsaji, prosím, ovládejte se!“ vyhrkla, ale neznělo to ani zdaleka tak rozhořčeně jako předtím. Nejspíš proto, že měla pejska moc ráda a považovala ho za nesmírného džentlmena, který má svůj osobitý styl. Bylo velice pravděpodobné, že si to myslela jen díky tomu, že nemluvila psí řečí, a tak netušila, co Bonsaj vlastně říká.

„Číčo! Co kdybychom si trochu zařádili! Co ty na to?“ povykoval. „Bude to super! Pojď, budeme oba dva pobíhat kolem dokola jako praštění!“

Než Bonsaj stihl Lili požádat, aby jeho návrh Šlechtičně přetlumočila, dorazil Lukáš, Liliin nejlepší kamarád. Nesl dvě misky s vodou a postavil je před zvířata.

„Hurá!“ zaradoval se Bonsaj. „To je fakticky jedinečnej nápad. Mám děsnou žízeň!“

Šlechtična zamňoukala. „No konečně! Jsem tak vyprahlá, už téměř omdlévám!“

Obě zvířata pak začala hltavě pít.

Lili se zaradovala, že je konečně klid. S úsměvem pohlédla na Lukáše. „Tak jsme tady,“ pronesla. V letadle strávili celou věčnost, potom čekali na kufry a procházeli jednou kontrolou za druhou. Ale teď už to mají opravdu za sebou. Jsou v Namibii.

Lukáš vyhlédl z velkého okna a zamyšleně si prsty prohrábl černé vlnité vlasy. „Teď půjde do tuhého,“ zabručel. „Ještě nikdy jsem neviděl tátu tak rozrušeného. Hodně dlouho se těšil, až mi bude moct ukázat svou vlast…“

Také Lili vyhlédla z okna, kde se za silnicí a parkovištěm táhla do nekonečna zelenožlutá travnatá krajina. I ona byla trochu nesvá. Poslední týdny netrpělivě počítala dny. Nemohla se dočkat, kdy konečně začnou velikonoční prázdniny a oni vyrazí do Afriky. Teď tady byli. Nejen oba kamarádi se svými domácími mazlíčky, ale i celá rodina Větroplachových – tatínek Ferdinand, maminka Regina a babička Lea, která se vlastně jmenovala Leonora. Ta si krátce před odletem zlomila nohu a chodila o berlích. Přesto se výletu nemínila vzdát – vždyť je přece „drsná cestovatelka“, jak se sama označila.

Doprovázel je Lukášův tatínek Axel, který v Namibii vyrůstal. Považoval za důležité, aby jeho syn teď o prázdninách důkladně poznal nejen jeho rodnou zemi a lidi, ale také své prarodiče, které už deset let neviděl.

Lukášova maminka Isabela byla pracovně natolik vytížená, že si nemohla vzít dovolenou. Lili to bylo líto, protože ji měla ráda.

„Tak co!“ ozval se Axelův nadšený hlas. „Jak se ti tady líbí, synku?“

„Vždyť jsme sotva přistáli,“ prohodil Lukáš.

Nepříjemné ticho přerušila Lili. „Je tady pořádné horko.“

Axel se usmál. „Ani zdaleka ne. Teď v dubnu je v Namibii podzim.“

Lili tiše zasténala, právě si totiž všimla, že se na světelné tabuli objevila informace o venkovní teplotě: 27 °C. To nemělo s podzimem nic společného. Ale Axel jim během letu celé hodiny vyprávěl o počasí, krajině a pozoruhodnostech Namibie, a proto věděla, že 27 stupňů je na místní poměry opravdu nejspíš chladno. Přesto se potila. Nejvíc ze všeho Lili zajímala zvířata. Lukáš jí před cestou připravil složku s vytištěnými stránkami z internetu, na nichž byl přehled všech zvířat, která v Namibii žijí. A tak se těšila na kudu a impaly, ale i na prasata bradavičnatá a další druhy. Jestli se vypraví na safari – v což doufala –, určitě se setká s mnoha živočichy, které nikdy předtím nespatřila. Už jen při tom pomyšlení se jí srdce rázem rozbušilo.

„Včera jsem telefonoval s dědečkem Solomonem,“ říkal zrovna Axel. „Období dešťů je skoro u konce, ale v minulých týdnech pršelo jen málo. Zem je hodně vyprahlá.“

Lili ale nemohla dál poslouchat, o čem mluví, protože se k nim právě připojili její rodiče s babičkou. Za sebou vláčeli tři ohromné kufry. „Uf, jsem úplně vyřízená,“ povzdechla si maminka a prsty si pročísla elegantně přistřižené rudé vlasy, které se jí už trochu lepily k hlavě.

Tatínek jí vzal zavazadlo z ruky. „Teď teprve přijde ta pravá Afrika!“ namítl s úsměvem.

Axel se také usmál. „Přesně tak! Půjdeme k autu.“

Lili dovolila Bonsajovi, aby jí skočil do náruče, a druhou rukou se natáhla po přepravce. Lukáš chtěl vzít do náruče Šlechtičnu, ale ta dotčeně uhnula a hrdě kráčela po jeho boku. „Já rozhoduji o tom, kdy mě kdo ponese. Teď do náruče nechci.“

Lili si povzdechla. Několik turistů se po nich zvědavě ohlíželo. Rozhodně nebylo běžné, že se po letištní budově volně pohybují pes s kočkou. Tady se naštěstí Lili nemusela obávat, že by ji pronásledovali reportéři jako doma, kde se s tímto problémem potýkala už několik měsíců. I když poslední dobou to nebylo tak zlé. Informace, že existuje dívka, která umí mluvit se zvířaty, nejspíš světu zevšedněla.

Společně vykročili ven. Jakmile vyšli z budovy, Lili se zastavila. Vzduch krásně voněl. Obdivuhodně krásně.

Bonsaj zřejmě uhodl, nad čím přemýšlí. „Vždyť to říkám. Žijou tady nějaká divná zvířata a jejich vůně se nese vzduchem.“

„Ano, snad je brzy uvidíme,“ odpověděla Lili s radostným očekáváním a pohladila ho.

Axel je zavedl na parkoviště, kde už na ně čekalo pronajaté šestimístné auto, kterým se chtěli vypravit na sever. Tam totiž na velké dobytčí farmě žili Lukášovi prarodiče.

Nějakou chvíli trvalo, než do auta naskládali všechny kufry a tašky, ale pak konečně vyrazili. Opustili areál letiště a vyjeli po dlouhé prašné cestě. Už po chvíli spatřili první zvířata – v dálce se páslo stádečko přímorožců. Lili stáhla okénko a nadšeně antilopám s dlouhými rovnými rohy zamávala.

Bonsaj se vyklonil ven. „Hrom do čepice! Ty jsou ale krásný, co?“

Lili si myslela totéž. Spatřit stádo divokých antilop byla skutečně nádhera. „Jsou… svobodné,“ pronesla zamyšleně a sledovala, jak běží, kam se jim zlíbí.

„Ach, mně to připadá poněkud chaotické,“ utrousila Šlechtična, která seděla Lukášovi na klíně a nechala se hladit. „V zoologické zahradě je vše krásně uspořádané ve výbězích, každý ví, kam patří. Tady zvířata běhají jedno přes druhé.“

„Vy byste chtěla žít ve výběhu?“ zeptala se Lili kočky.

„Samozřejmě ne!“ odpověděla Šlechtična rozhodně. „Já se přirozeně chci rozběhnout, kam se mi zachce. Ale u některých jiných zvířat se mi zdá vhodnější, když zůstávají ve svých výbězích.“

„Aha,“ utrousila Lili. „Já si teda myslím, že všechna zvířata mají radši svobodu.“

„O tom není pochyb,“ přisvědčil Axel, který samozřejmě rozuměl jen tomu, co říkala Lili. „Lidé v Namibii mají ke zvířatům ještě pořád přirozený vztah. A to se mi vždycky líbilo.“

Babička se krátce dotkla jeho paže, jako by chtěla naznačit, že už svou rodnou zemi vychválil až do nebe. Jenže Axela tím nezastavila. „Lukáši, nechceš se naučit pár slov afrikánsky? Abys při setkání udělal dobrý dojem na dědečka Solomona a babičku Matyldu!“

Než stačil Lukáš odpovědět, Axel pokračoval: „Goeie dag znamená dobrý den.“ Pak pronesl ještě několik slov afrikánsky, až nakonec dodal: „To znamená: Jsem rád, že vás vidím!“ Pohlédl do zpětného zrcátka na syna a vyzval ho: „Opakuj po mně: Ek sien uit daarna…“

Lukáš si založil ruce na prsou. „Nemusím se učit afrikánsky. Dědeček s babičkou přece umí německy.“ V letadle jim Axel vyprávěl, že Namibie bývala německou kolonií, a proto mnoho místních lidí němčinu ovládá.

„Přesto by ses měl naučit pár slov afrikánsky,“ naléhal Axel. „Přicestoval jsi, abys to tady poznal na vlastní kůži, ne?“

Lukáš pokrčil rameny. „V Namibii se přece běžně mluví anglicky. Anglicky pozdravit umím.“

„Jako vždycky víš všechno nejlíp,“ pronesl Axel podrážděně.

Lili se podivila. Lukáš byl nějak drzý! S tátou se často přel – když byl výjimečně doma. Oba Lukášovi rodiče totiž často jezdili na dlouhé služební cesty a jejich syn v té době bydlel u Větroplachových. Když se pak vrátili, Lukáš se s tátou co chvíli chytil.

Lili se podívala na svého nejlepšího kamaráda. Vypadal unaveně. Třeba je příliš vyčerpaný na to, aby se učil nová slovíčka.

Šlechtična se otočila a zmateně pohlédla na svého páníčka. „Jste snad nemocný?“

Vtom Lukášovi skanula z nosu kapka krve. Když si toho všiml, zděšeně si přidržel ruku u obličeje.

Pan Větroplach rychle vytáhl z kapsy kapesník a podal mu ho. „Je ti špatně?“

Lukáš zakroutil hlavou.

Axel zabručel. „Troška krve z nosu, to nic není! Turistům v Namibii se to často stává, protože místní vzduch je hodně suchý.“ Pak si povzdechl: „Jenže ty nejsi turista,“ poznamenal nespokojeně.

„To sice ne, ale je jen poloviční Namibijec,“ namítla babička. Lukášova maminka byla napůl Němka a napůl Indka.

„Co kdybychom si udělali přestávku,“ navrhl pan Větroplach.

Právě míjeli nízký skalní útvar, a tak Axel zastavil v jeho stínu. Jakmile vystoupili, Lukáš se opřel o skalní stěnu. Kapesník, který si držel u nosu, byl zakrvácený, ale ne moc. Lili se na něj povzbudivě usmála a dala mu trochu napít.

„Ek dank u,“ odpověděl jí s mírným úsměvem.

Lili se usmála. Vážně by ji překvapilo, kdyby se Lukáš předem nejnutnější afrikánské fráze nenaučil. Byl nesmírně inteligentní a zvídavý. Ale očividně nemínil tátovi takový triumf dopřát.

Najednou paní Větroplachová poplašeně zašeptala: „Tamhle jsou pštrosi!“

„Cože?“ Lili se rozhlédla. Nedaleko spatřila asi deset pštrosů. Někteří zvedli hlavy a hleděli jejich směrem. Nejspíš zaslechli její hlas a netušili, co to je za zvuk.

Paní Větroplachová si přitáhla dceru k sobě. „Ne! Ať si tě nevšimnou!“

„To by přece nevadilo!“

Maminka si položila prst na rty. „Pst! Ať radši zůstanou, kde jsou. Pštrosi mají pořádně tvrdé zobáky.“

Lili se jí vyprostila z náručí. „Ale vždyť mi určitě neublíží!“

Vtom se od pštrosů ozval hluboký hrdelní zvuk. „Myslím, že tam něco je.“

„Myslím, že není,“ zazněla odpověď.

„Ale já jsem něco zaslechl. A když jsem to zaslechl, tak tam určitě něco je,“ prohlásil první pštros.

Druhý mu odporoval: „Třeba ses spletl. Takže tam nic není. Ledaže… ledaže by ses nespletl. Pak by tam něco opravdu bylo.“

Maminka se zhluboka nadechla. „To mluví o tobě?“

Lili s úsměvem přikývla. Pštrosí řeč byla legrační.

Paní Větroplachová měla najednou naspěch. „Rychle!“ zvolala polohlasně. „Všichni nasedat!“

Rázně odtáhla Lili k autu a ostatní nacpala dovnitř za ní.

„Co se děje, mami?“ zeptala se Lili zmateně, ale maminka neodpověděla.

Sotva zavřeli dveře od auta, pštrosi obešli skalky. Byla to krásná zvířata s dlouhýma, silnýma nohama a nádherným peřím.

„Hej! Ty tam!“ křikl jeden z nich na Lili. „To jsi byla ty! To ty jsi tady byla!“

„Ano, ty!“ vypískl druhý pštros a rozběhl se. „Jestli jsi to byla ty, tak tady opravdu něco je.“

„Ale co?“ zeptal se třetí, který nic nechápal.

„No přece tamhleta!“

„Kdo?“

„Tamhleta.“

„Co je s ní?“

„To ona je to, co tady je.“

Maminka vykřikla: „Axele, šlápni na to!“

Auto se dalo do pohybu, ale pštrosi se rozběhli za ním.

„Hej, ty!“ vřískalo několik z nich. „Kdo jsi?“

Lili by jim tak ráda vysvětlila, že je jen člověk, který umí mluvit se zvířaty, ale Axel už se prudce rozjel pryč.

„Co to má znamenat?“ protestovala Lili. „Proč odjíždíme?“

Nikdo jí neodpověděl. Lili zadním okénkem sledovala, jak pštrosi zůstávají pozadu, až nakonec mizí.

„Proč jsem si s těmi pštrosy nesměla popovídat, mami?“ zeptala se Lili. „Vždyť se se mnou chtěli seznámit!“

„Byli úplně bez sebe!“ tvrdila maminka.

„Nesmysl! Stačilo by, kdybych zavolala: Stůjte! a hned by se zastavili.“

„Lili, tady je všechno trochu jiné než doma.“

„Proč? Jak to myslíš?“

„Tohle je Afrika a žádná bezpečná zoologická zahrada,“ pronesla paní Větroplachová stroze. „Tady žije spousta zvířat, která se můžou chovat úplně jinak, než očekáváš.“

„Co tím chceš říct?“ nechápala Lili.

„Všude jsou obrovská stáda,“ vysvětlovala maminka. „Když se takové stádo splaší, zvířata by mohla rozdupat tebe i každého ve tvém okolí!“

Lili byla přesvědčená, že by ji pštrosi nerozdupali – vždyť jich bylo jen pár –, ale maminka o tom očividně nechtěla ani slyšet. „Musíš být mnohem opatrnější než doma,“ dodala. „Žijí tu i hadi a ti jsou pro tebe obzvlášť nebezpeční.“

Lili sklopila hlavu. Hadi byli opravdu něco úplně jiného. Nemají totiž zcela vyvinutý sluch, a tak se s nimi dá jen těžko domluvit. Jednou ji dokonce napadla kobra. „Hadi jsou jediná zvířata, u kterých si nejsem jistá, co by se stalo,“ odpověděla dívka. „Žádné jiné zvíře mi neublíží.“

„Jenže nevíš, jestli pokaždé dokážeš ochránit lidi, kteří jsou s tebou,“ namítla maminka. „V savaně nejsou ošetřovatelé, kteří zvířata pravidelně krmí. Co se stane, když potkáš hladového lva? I kdyby tě nesežral, mohl by zardousit Lukáše… nebo mě,“ otřásla se maminka. „Kdepak, nesmíme zbytečně riskovat. Tahle dovolená může být krásná, i když nezažijeme žádné napínavé dobrodružství.“

Lili bylo jasné, že to maminka myslí vážně. Od zvířat se ji bude snažit držet co nejdál. Nespokojeně protáhla obličej. Tak takhle si prázdniny vážně nepředstavovala.

Farma Dandelion

„Už tam skoro jsme!“ zvolal Axel.

Lili si protáhla krk. Usnula, a tak netušila, jak dlouho už jedou. Nejspíš hodně dlouho, protože venku se setmělo.

„Lili!“ Bonsaj jí vyskočil na klín. „Já už opravdu musím!“

„Zdá se, že za chvilku budeme na místě,“ odpověděla a zvědavě vyhlédla z okénka. Zrovna odbočili z hlavní silnice a vjížděli do rozlehlého, přívětivě osvětleného areálu. Mezi spoustou bungalovů stála velká budova, nad jejímž vchodem stálo: Farma Dandelion.

„Jsme tady,“ oznámil Axel hrdě. „Tohle je farma, kde moji rodiče celý život pracují. Tady jsem vyrůstal.“

Lukáš užasl. „To je paráda!“

Také Lili připadala farma krásná. Všechny domy byly postavené z tmavého dřeva a měly legrační střechy, které vypadaly, jako by je tvořily jen naskládané větve. K bungalovům pro hosty vedly úzké dřevěné chodníčky a některé z domků měly vlastní terasu s houpacími sítěmi a lehátky. „Fakt dobrý!“ ujelo jí.