Přeložila Šárka Kadlecová

THE AMERICAN ROOMMATE EXPERIMENT

Copyright © 2022 by Elena Armas

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation copyright © 2024 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5497-4

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Těm z vás, kdo čekáte na lásku,

buďte trpěliví.

Láska je hrozná primadona.

Potrpí si na překvapení.

KAPITOLA PRVNÍ

Rosie

Někdo se pokoušel vloupat do mého bytu.

No dobrá. Technicky vzato nešlo o můj byt, jen byt, v kterém jsem momentálně přebývala. To ale na věci nic neměnilo. Pokud jsem si totiž vzala nějaké ponaučení z bydlení v několika pochybných newyorských čtvrtích, byla to skutečnost, že ten, kdo neklepe, nemá v úmyslu se ptát, jestli smí vstoupit.

Důkaz číslo jedna: vytrvalé cloumání – díkybohu zamčenými – vchodovými dveřmi.

Cloumání ustalo. Konečně jsem přestala tajit dech a tiše vydechla.

S pohledem upřeným na zámek jsem čekala, co bude dál.

Tak jo. Třeba se mýlím. Možná je to soused, který si spletl dveře. Anebo ať už je za nimi kdokoli, přece jen zaklepe a –

Bouchání, jako když někdo naráží do dveří ramenem, mě vylekalo a přimělo uskočit.

Kdepak.

Žádné ťukání. A nejspíš ani žádný soused.

Nadechla jsem se tak mělce, že jsem sotva nasála nějaký kyslík. Ale z toho jsem kruci nemohla vůbec vinit svoje plíce. Ani mozku jsem nemohla vyčítat, že po dni, jaký jsem zažila, není schopen zajistit tak základní funkce, jako je dýchání.

Před pár hodinami se mi můj útulný a krásně udržovaný byt, v kterém jsem posledních pět let bydlela, v podstatě zřítil nad hlavou. Doslova. A tím nemyslím nějakou malou trhlinu ve stropě a trochu spadaného prachu.

Část mého stropu povolila a zhroutila se. Zhroutila. Přímo před mýma očima. A málem rovnou na mě. Zůstala po ní tak velká díra, že jsem měla nezakrytý výhled na přirození pana Browna, souseda, který na mě shlížel z horního patra. A zjistila jsem se něco, co jsem vědět rozhodně nepotřebovala ani nechtěla: Můj soused středního věku chodí doma naostro. Neměl na sobě pod županem vůbec nic.

Ten pohled byl skoro stejně traumatizující jako skutečnost, že mě cestou k pohovce málem srazil kus betonu.

A teď tohle. Vloupání. Poté co jsem se vzchopila natolik, abych si – za bedlivého dohledu pana Browna a jeho pořád ještě nezakrytě plandajícího… onoho – sbalila svých pět švestek a přesunula se na jediné místo, které mi za daných okolností přišlo na mysl, se teď do něj někdo pokouší silou dostat.

Dovnitř proniklo cosi jako zaklení v cizí řeči a zámek znovu zařinčel.

No do háje.

Proč to z těch víc než osmi milionů lidí žijících v New Yorku musím být zrovna já, koho se někdo chystá okrást?

Stoupla jsem si na špičky a našlapovala po nich dál od dveří garsonky, do níž jsem se uchýlila, když jsem potřebovala střechu nad hlavou. Těkala jsem pohledem po důvěrně známém prostředí a zvažovala svoje možnosti.

Otevřený prostor garsonky neskýtal žádný slušný úkryt. Jediná místnost s dveřmi, koupelna, ani neměla zámek. Nebylo tu nic, co by šlo použít jako zbraň, až na křivý hliněný stojan na svíčku, výsledek zahálčivé, kutilské neděle, a křehkou boho stojací lampu, kterou jsem si nebyla moc jistá. Únik oknem taky nepřicházel v úvahu, vzhledem k tomu, že jsem se nacházela v druhém patře a dům neměl požární schodiště.

Znechucené nadávky pronikaly dovnitř o něco zřetelněji. Hlas byl hluboký, melodický a slova, která jsem nepoznávala, ani jim nerozuměla, doprovodilo velmi hlasité zasupění.

S bušícím srdcem jsem si tiskla ruce ke spánkům ve snaze potlačit rostoucí paniku.

Mohlo by to být horší, říkala jsem si. Ať je tam venku kdokoli, očividně mu tohle moc nejde. To vloupání. Navíc netuší, že jsem vevnitř. Může si klidně myslet, že je byt prázdný. To mi skýtá –

V mobilu mi zapípalo upozornění, hlasitý, pronikavý zvuk, který přerušil ticho.

A prozradil mou přítomnost.

Do háje.

Zamračila jsem se a vrhla se po přístroji, který spočíval na kuchyňském ostrůvku. Nemohlo to být dál než tři či čtyři kroky. Jenže můj mozek, který pořád ještě zápolil s jednoduchými úkoly, jako dejme tomu postup o tři čtyři kroky vpřed, vzdálenost špatně odhadl a já jsem bokem narazila do barové židle.

„Ne, ne, ne,“ slyšela jsem ze svých úst vycházet úpěnlivou prosbu a honem jsem se po židli natáhla. Marně. Protože –

Se s rachotem zřítila na podlahu.

Oči se mi samy od sebe zavřely. Jako kdyby se můj mozek snažil mě aspoň ušetřit pohledu na zmatek, jaký jsem způsobila.

Po tom velkém třesku se v místnosti rozhostilo ticho, o kterém jsem věděla, že je jen klidem před bouří.

Otevřela jsem jedno oko a pohlédla směrem ke dveřím.

Třeba to je nakonec dobře. Třeba jsem ho (je?) vyděsila? Zahnala?

„Haló?“ zavolal ten hluboký hlas za dveřmi. „Je někdo doma?“

Sakra.

Napřímila jsem se a velice pomalu se otočila. Pořád ještě tu byla možnost, že –

Bytem se už podruhé rozeznělo cinkání, které jsem si během dne nastavila na tu pitomou motivační appku.

Ježíši. Někdo mi jde dneska po krku. Karma, sudičky, osud, štěstěna či nějaká všemocná bytost, kterou jsem očividně nasrala. Možná dokonce i Murphy a ty jeho stupidní zákony.

Konečně jsem sebrala ten pitomý telefon a nastavila tichý režim.

Bezděčně jsem zabloudila zrakem k rádoby inspirativnímu citátu na displeji: POKUD PŘÍLEŽITOST NEKLEPE, ZBUDUJ SI DVEŘE.

„To jako vážně?“ zašeptala jsem proti své vůli.

„Já to slyšel, víte?“ pravil vetřelec. „Ten telefon, tu ránu a pak zas telefon.“ Odmlčel se. „Jste… v pořádku?“

Zamračila jsem se. Na pravděpodobného lupiče byl nějak moc ohleduplný.

Naléhal dál. „Vím, že je někdo uvnitř. Slyším vás dýchat.“

Zlostí jsem se zajíkla. Já přece nefuním.

„No dobrá, tak poslouchejte,“ pronesl vetřelec a zasmál se. Zasmál. Copak se mi vysmívá? Baví se na můj účet? „Já jen –“

„Ne, vy poslouchejte,“ vyhrkla jsem nakonec rozechvělým hlasem. „Je mi úplně jedno, co chcete. Já… já…“ Já tu stojím jako pitomec, místo abych něco udělala. A to teď skončí. „Volám poldy.“

„Poldy?“

„Přesně tak.“ Roztřesenými prsty jsem odemkla telefon. Měla jsem dost téhle… téhle… situace. Měla jsem už zatraceně dost celého dnešního dne. „Máte pár minut na to, abyste odešel, než přijedou. Policejní stanice je hned za rohem.“ Nebyla za rohem, ale doufala jsem, že to neví. „Takže být vámi, vezmu nohy na ramena.“

Udělala jsem jeden maličký, opatrný krůček ke dveřím, načež jsem se zastavila a poslouchala, jestli uslyším nějakou reakci. Pokud možno zvuk vytrácejících se kroků.

Ale neslyšela jsem nic.

„Slyšel jste mě?“ zavolala jsem a pak jsem pokračovala pevnějším hlasem. „Mám známé u NYPD.“ Neměla jsem. Nejblíž tomu byl strýček Al, který dělal bezpečáka u jedné společnosti na Páté Avenue. A na vetřelce to zřejmě neudělalo žádný dojem, protože po mém prohlášení bylo dál ticho. „Tak tedy dobrá. Já jsem vás varovala. Vytáčím, takže to je na tobě ty jeden po… dělanej lupiči!“

„Cože?“

Snažila jsem se nepřemýšlet nad svou nešťastnou a nijak zvlášť hrozivou volbu slov, zapnula v telefonu hlasitý odposlech a pár vteřin nato se bytem rozlehl hlas dispečera z pohotovosti. „Devět jedna jedna, co máte za problém?“

„No,“ odkašlala jsem si. „Zdravím. Tady… někdo se pokouší vloupat do bytu, ve kterém jsem.“

„Počkat, vy jim vážně voláte?“ vyjekl vetřelec. Ale vzápětí dodal: „No jo, jasně.“ Načež se znovu zasmál. Už zase. Se chechtal. Tak jemu to přijde k smíchu? „To je jen vtip.“

Hruď se mi nadmula zlostí. „Jen vtip?“

„Haló?“ ozvalo se z telefonu. „Paní? Pokud nejde o nic naléhavého –“

„Ale ne, jde,“ vyhrkla jsem honem. „Jak jsem říkala, volám, abych nahlásila vloupání.“

Vetřelec promluvil dřív než dispečer. „Stojím na chodbě. Copak jsem se někam vloupal? Ani jsem se nedostal dovnitř.“

Teď když řekl naráz víc než pár slov, jsem zřetelněji slyšela jeho přízvuk. Způsob, jakým vyslovoval některé hlásky, mi něco připomínal a z nějakého důvodu to v mé hlavě spustilo alarm. Ale na poslouchání alarmu jsem momentálně neměla čas ani sílu.

„Pokus o vloupání,“ opravila jsem se.

„Tak dobře, paní,“ pronesl dispečer. „Budu potřebovat vaše jméno a adresu vašeho bytu.“

„Už to chápu,“ řekl vetřelec tak hlasitě, až jsem bezděky o krok couvla. „To je takový ten šprým. Kdysi jsem tenhle televizní pořad viděl doma. Jakže se jmenuje ten chlápek? Ten moderátor. Má hezké vlasy.“ Nastala pauza. „Ale to je fuk.“ Další pauza. „Dostala jste mě! Fakt se to povedlo. Slyšíte, jak se směju,“ dodal, načež propukl v řehot a vylekal mě tak, že jsem málem upustila telefon. „Můžete teď prosím otevřít ty dveře a nechat toho? Je po půlnoci a jsem utahaný.“ Z hlasu se mu vytratil humor. „Řekněte jí, že to bylo k popukání. Budeme na to vzpomínat jako na jeden z nejvydařenějších žertů všech dob.“

Řekněte jí?

Komu?

Zamračila jsem se, ztlumila hlas a promluvila přímo do telefonu. „Slyšel jste to? Myslím, že je asi nepříčetný.“

„Nepříčetný?“ Vetřelec si odfrkl. „Nejsem blázen, jsem jen… unavený.“ Za dveřmi něco zadunělo o podlahu a já se modlila, aby to nebyl on, protože jsem nebyla připravená řešit k tomu všemu ještě člověka v bezvědomí.

„Slyšel,“ odpověděl dispečer. „Ale paní, já –“

„Spletl jsem si snad dveře nebo něco takového?“ přerušil nás vetřelec.

Spletl si… dveře?

To upoutalo mou pozornost.

„Paní,“ zasyčel dispečer z pohotovosti. „Vaše jméno a adresu k vám domů prosím.“

„Rosie,“ pronesla jsem honem. „Jmenuju se Rosalyn Grahamová a… no, technicky vzato nejsem u sebe doma. Jsem u své nejlepší kamarádky. Teď je zrovna pryč a já jsem potřebovala… někam složit hlavu. Ale já se sem samozřejmě nevloupala. Mám klíč.“

„Já mám taky klíč,“ přidal se vetřelec.

Rozbolela mě hlava.

„To není možné,“ zamračila jsem se na dveře. „Mám jediný náhradní klíč, který existuje.“

„Paní Grahamová.“ Dispečerův hlas byl říznutý podrážděním. „Potřebuju, abyste přestala komunikovat s osobou za dveřmi a sdělila mi, kde se nacházíte. Pošleme k vám jednotku to zkontrolovat.“

Otevřela jsem ústa, ale než jsem z nich mohla něco vypustit, vetřelec opět promluvil. „Tentokrát se fakt překonala.“

Překonala. Zase ten ženský rod.

Pár sekund nikdo z nás nic neříkal. Pak ticho prolomilo těžké zadunění. Znělo to, jako by se o dveře ztěžka opřel.

„Překonala?“ zeptala jsem se nakonec a ignorovala „Paní Grahamová?“ vycházející z telefonního reproduktoru.

„Jo,“ odvětil vetřelec prostě. „Moje velmi zábavná a nesmírně kreativní sestřenka.“

Dech mi uvízl někde mezi hrudním košem a ústy.

Sestřenka.

Ten ženský rod.

Vetřelcův silný přízvuk, který mi byl tak strašně povědomý.

V hlavě se mi rodilo jediné možné vysvětlení.

Že bych –

Ne. Až tak tupá přece nejsem.

„Paní Grahamová?“ ozvalo se znovu z dispečinku. „Pokud nejde o naléhavou událost –“

„Promiňte, já –“ Zavřela jsem oči. „Zavolám znovu, pokud to bude… zapotřebí. Děkuju vám.“

Sestřenka.

Ach bože. Bože to ne. Jestliže jde o některého z Lininých bratranců, tak jsem to podělala. Totálně.

Ukončila jsem hovor, zastrčila si mobil do zadní kapsy u džínů a přiměla se zhluboka nadechnout v naději, že se k mým očividně vadným mozkovým buňkám dostane potřebný kyslík. „Kdo je tedy ta vaše sestřenka?“ zeptala jsem se, přestože jsem si byla poměrně jistá, že odpověď znám.

„Catalina.“

Takže je to jasné. Fakt jsem to podělala. Ale protože šlo o New York a já jsem se setkala se značným počtem divných lidí a ocitla se v ještě divnějších situacích, stejně jsem dodala: „Budete to muset trochu rozvést. Jméno jste si mohl přečíst na poštovní schránce.“

Z druhé strany dřevěné bariéry, která nás oddělovala, se ozval dlouhý a hlasitý povzdech. Kyselý pocit v mém žaludku z toho ještě zesílil.

„Je mi líto,“ vyhrkla jsem, protože jsem si nemohla pomoct. Bylo mi to líto. „Potřebuju se jen ujistit, že –“

„Že nejsem nepříčetný,“ vložil se do toho vetřelec, než jsem mohla omluvu dokončit. „Catalina Martínová, narozená dvaadvacátého listopadu. Hnědé vlasy, hnědé oči, hlučný smích.“ Zavřela jsem znovu oči a cítila, jak mi kyselost stoupá z žaludku do hrdla. „Je drobná, ale když kopne člověka do koulí, stejně mu vyrazí dech. Což vím z vlastní zkušenosti.“ Nastala krátká pauza. „Co ještě? Tak třeba… No ovšem, nesnáší hady a všechno, co se jim byť vzdáleně podobá. I kdyby šlo o několik ponožek sešitých dohromady a vycpaných toaletním papírem. Chytré, co? Jenže tohle právě vedlo k tomu kopnutí do koulí. Takže tím posledním, kdo se smál, byla vlastně ona.“

No jo.

Podělala jsem to. Totálně.

Totálně jsem to podělala.

A cítila jsem se hrozně. Příšerně.

Tak hrozně, že jsem ho ani nezarazila, když pokračoval: „Teď je na pár týdnů pryč. Užívá si líbánky… někde v Peru?“ Čekal, že mu to potvrdím, ale toho se nedočkal. Nezmohla jsem se na slovo. Propadala jsem se hanbou. „Tím šťastlivcem je Aaron. Podle fotek, které jsem viděl, vysoký a namakaný chlápek.“

No počkat. To znamenalo –

„Osobně jsem se s ním nesetkal. Zatím.“

On že se s Aaronem ještě nesetkal?

Já –

Ne. Ne, ne, ne. Tohle musel být jen sen.

Jenže pak dodal: „Neměl jsem to potěšení zúčastnit se svatby.“

Čímž potvrdil, že se mi to vůbec nezdá. A rázem se veškerý předchozí šok a zahanbení nedaly vůbec srovnávat s tím, jak jsem se cítila právě teď.

Protože tenhle člověk nebyl jen tak nějaký náhodný vetřelec či nepříčetné individuum, které se ocitlo před bytem mé nejlepší kamarádky.

Ten člověk, na kterého jsem zavolala poldy, byl Linin příbuzný.

A to nebylo to nejhorší. Kdepak. Musel to být jediný bratranec, který se ještě nesetkal s Aaronem.

Jediná osoba z dlouhého seznamu Lininých španělských příbuzných, která zmeškala svatbu.

Musel to být zrovna on.

„Slyšel jsem, že to byla skvělá zábava,“ pokračoval. Měla jsem pocit, jako bych dostala ránu pěstí. „Škoda že jsem o to přišel.“

Uvědomila jsem si, že držím kliku vchodových dveří, aniž jsem věděla, jak k tomu došlo. Jako kdyby mě sem nějak dotáhla jeho slova – vědomí, že to je on – a přiměla mě pevně kliku sevřít prsty volné ruky.

To nemůže být on, vyzpěvoval hlásek v mé hlavě. Přece nemůžu mít takovou smůlu.

Jenže to on byl. Byla jsem si tím jistá. Sudičky, osud, štěstěna či co to bylo za síly, které měly na starosti rozhodování o tom, co se mnou bude, si sbalily svých pět švestek a nechaly mě, ať se o sebe postarám sama.

Protože tenhle člověk byl právě onen bratranec, v jehož přítomnost na svatbě jsem tajně doufala. Ten, kvůli kterému se mi žaludek svíral vzrušením při pouhém pomyšlení, že se s ním setkám. Že od něj dostanu ty dvě povinné pusy, na každou tvář jednu. Že spolu prohodíme pár zdvořilých slov. Třeba si s ním i zatančím. Uvidí mě v šatech družičky. Konečně se setkáme tváří v tvář.

Co všechno se mohlo stát.

Moje prsty se pohnuly, zámek klapl a dveře se odemkly.

Srdce mi bušilo jako splašené z toho, že to opravdu je on. Dychtivě, nedočkavě a s hrdlem sevřeným úzkostí jsem vzala za kliku. Bláhovost všeho toho, co jsem si v duchu vymyslela během měsíců, které svatbě předcházely, se mísila s čerstvými emocemi ze zmatku, jaký jsem právě způsobila. Nedočkavost brzdily výčitky svědomí. Zahanbení kalilo vzrušení.

S tlukoucím srdcem jsem otevřela dveře dokořán a…

Něco mi spadlo k nohám.

Sklopila jsem zrak a moje oči okamžitě rozpoznaly zdroj té rány.

Na zádech tam ležel on. Jako by se předtím plnou vahou opíral o dveře a svalil se, když jsem je otevřela.

Jen stěží jsem dokázala dostat vzduch do plic, když jsem si prohlížela kštici kaštanově hnědých kudrn. Neladila s obrázkem, který jsem měla pečlivě uložený v paměti. Ani se záběrem potají uloženém v mém mobilu. Znala jsem ho pouze ostříhaného na ježka.

„Jsi to vážně ty,“ slyšela jsem se mumlat, zatímco jsem na něj zírala. „Opravdu jsi tady. Ale máš jiné vlasy. Delší a –“

Zaklapla jsem ústa a cítila, jak se mi po tvářích rozlévá tmavý nach.

V tom hezkém obličeji, který jsem si prohlížela na displeji svého mobilu víckrát, než bych kdy byla ochotná připustit, se objevil užaslý výraz. Ale hned nato jeho čokoládové oči pobaveně zajiskřily. „My se… známe?“

„Ne,“ vyhrkla jsem. „Ovšemže ne. Myslela jsem to tak, že vypadáte jinak, než jsem čekala. Chápete, podle hlasu. To je vše.“ Zavrtěla jsem hlavou. „A já se – bože. Omlouvám. Za tohle všechno. Jen jsem –“

Jen jsi co, Rosie?

Cítila jsem, jak mi rudnou uši, a v duchu jsem si říkala, že kdyby se pode mnou otevřela zem a pohltila mě – což bylo něco, o čemž jsem už věděla, že se to stát může –, moc bych se nevzpírala.

„Je mi to hrozně líto,“ zajíkla jsem se. „Můžu vám pomoct vstát? Prosím.“

Jenže se nezdálo, že by on – ten muž, který ani netušil, že existuju, ačkoli já jsem si jeho rysy dokázala vybavit i se zavřenýma očima – měl se vstáváním nějak na spěch. Místo toho si prohlížel můj obličej a dával si s tím načas, jako kdybych já byla tím, kdo se právě odněkud vynořil a padl mu k nohám.

A když už jsem si myslela, že jsem se sebrala natolik, abych byla schopna ze sebe vypravit něco dalšího – pokud možno aspoň trochu chytrého –, jeho rty se zvlnily. Zmatený výraz se úplně vytratil a nahradil ho úsměv. Cokoli jsem měla na jazyku, rázem vyšumělo.

Protože se usmíval. A jeho úsměv byl srdečný a zářivý, a mám-li být naprosto upřímná, krásný takovým tím do očí bijícím způsobem, s kterým si člověk neví rady.

Možná se usmíval ještě krásněji než na jednom z těch screenshotů, které jsem si dovolila uchovat a na které jsem se tu a tam pořád dívala.

„V tom případě,“ začal s tím svým vřelým úsměvem obráceným vzhůru nohama. „Pokud se vlastně ještě neznáme, tak ahoj. Já jsem Lucas Martín. Linin bratranec.“

No ovšem.

Tohle jsem věděla. Věděla jsem přesně, kdo to je. A on neměl nejmenší tušení, jak dobře to vím.

KAPITOLA DRUHÁ

Rosie

Lucas ke mně vzhlížel ze své pozice na podlaze a nejspíš si říkal, co to se mnou sakra je.

„Já…“ Uf. Takhle jsem si setkání s Lucasem nepředstavovala. Bylo to na hony vzdálené tomu, jak jsem si tenhle okamžik v duchu vysnila. A že jsem měla spoustu času – víc než rok –, přijít s tucty nejrůznějších scénářů.

„Ahoj, Lucasi,“ pronesla jsem. „Ráda tě… ráda tě konečně poznávám.“

Konečně?

Jo. Fakt jsem řekla konečně.

Lucas stáhl obočí a já cítila, že mě ještě víc pálí uši. Nejspíš mi zrudly i tváře.

„Rozhodně nejsi lupič!“ vyhrkla jsem, abych odvedla pozornost od toho pitomého, stupidního konečně. „A já se strašně, strašně moc omlouvám, že jsem tě za něj pokládala. Takhle sis příjezd do New Yorku určitě nepředstavoval. Anebo Linin byt, když už jsme u toho. Na každý pád, můžu ti pomoct vstát?“

Jenže Lucas dál ležel na zádech a oháněl se tím úsměvem, který se mu ve tváři rozlil před několika minutami. Jako by to bylo naprosto v pohodě. Úplně normální. Ačkoli nebylo. Rozhodně nebylo. Lucas Martín byl totiž tady. Na mém – no dobrá, Linině – prahu. A já jsem na něj dělala ten nejhorší možný první dojem.

„No jo, tohle jsem fakt nečekal,“ podotkl a napřáhl ruku. Nechal ji viset ve vzduchu přesně v úrovni mého břicha. „Ale na každý pád tě opravdu moc rád poznávám, Rosalyn Grahamová.“

Zírala jsem na tu ruku a prohlížela si dlouhé prsty. Pak mi zrak padl na opálenou kůži na jeho zápěstí, kolem něhož měl omotaný ošuntělý náramek z kožených řemínků.

V koutku duše mě napadalo, jaká by jeho kůže byla na omak, ale obě paže mi zůstaly přilepené k bokům.

„Odkud znáš… moje jméno?“ zeptala jsem se.

Protože Lucas ho vyslovil celé.

„Zaslechl jsem ho předtím,“ odpověděl jakoby nic. „Vždyť jsi ho hlásila dispečerovi na pohotovostní lince. Hned potom, cos o mně řekla, že jsem nepříčetný.“

Zamračila jsem se. „Ach bože, to jsem fakt řekla, viď?“ Vydechla jsem nosem. „Za to se taky omlouvám.“ Zamrkala jsem. Zrak mi pro změnu ulpěl na pokožce jeho předloktí, které se postupně odhalovalo, jak mu sklouzával rukáv mikiny. Ale za ruku jsem ho stejně nevzala a on ji po chvíli spustil. „Přísahám, neměla jsem tušení, že dnes večer přijedeš. Lina mi vůbec nic neřekla. Jinak bych nevolala policii. Ani bych tu sakra nebyla, kdybych věděla, že dorazíš.“

Lucas naklonil hlavu ke straně. Dalo se předpokládat, že to v něm vzbudilo zvědavost. Nejspíš by se rád zeptal proč. Proč tu tedy vůbec jsi?

„A můžeš mi říkat Rosie,“ pokračovala jsem. „Všichni mi tak říkají. Ty můžeš taky. Samozřejmě, jen pokud chceš. Ale Rosalyn je taky v pořádku.“

Ten vytrvalý úsměv přerušilo tiché zasmání, po němž následovalo prosté: „Rosie.“

Jako by to jméno zkoušel na jazyku.

A bože, to, jak to vyslovil, zastřené silným španělským přízvukem s drnčivým R, jako kdyby ten zvuk procházel celým jeho tělem, a nikoli jen hlasivkami a po jazyku. Znělo to tak… jinak, než jak moje jméno vyslovovali všichni ostatní. Zajímavě. Neodolatelně.

„Rosie,“ opakoval po pár vteřinách. „Qué dulce,“ dodal. Věděla jsem, že to je ve španělštině, jeho rodné řeči, ale netušila jsem, co to znamená. „To se mi líbí. Hodí se to k tobě.“

„Dík,“ zamumlala jsem. Po celém těle mi bylo čím dál tepleji. Přešlápla jsem z nohy na nohu. „Ty máš taky hezké jméno, Lucasi. Je úplně… žúžo.“

Žúžo.

Ach bože. Proboha.

Fakt jsem právě řekla, že jeho jméno je žúžo? Jako… jako… diskotéková koule? Nebo večírek v duchu sedmdesátek?

„Tak to asi díky.“ Lucas se uchechtl. „No dobrá, ta podlaha je sice pohodlná, ale už mě nebaví dívat se na tvůj obličej vzhůru nohama, Rosie.“

Než jsem si jeho slova stačila přebrat, Lucas se hbitým švihem, který jsem nečekala, vytáhl na nohy. Natolik mě rozptýlil tenhle pohyb, Lucasovy rozměry, to svůdně drnčivé R, které mi pořád znělo v uších, a v neposlední řadě skutečnost, že jsem měla Lucase Martína – z masa a kostí – před sebou, že jsem si málem nevšimla, jak se zašklebil a zlomil se v pase.

„Opatrně!“ vykřikla jsem, vrhla se k němu a trochu pozdě ho chytila za předloktí. Měl sklopenou hlavu, takže jsem mu neviděla do obličeje. „Jsi v pořádku?“

„Estoy bien,“ vydechl, jako by mu slova v rodné řeči bezděčně vyklouzla. Zavrtěl hlavou. „Jsem v pohodě. Mám to pod kontrolou.“

Pomalu ke mně vzhlédl zpoza řas, střetl se s mým pohled a mně se znovu všechna krev nahrnula do tváří. Vzápětí zrak zase sklopil, jako by něco upoutalo jeho pozornost.

Udělala jsem totéž.

Moje ruce. Které křečovitě svíraly jeho předloktí. Jeho, jak jsem si najednou uvědomila, velice pevná předloktí. Pokrytá svaly. Tvrdými. Vyrýsovanými.

Vzhlédli jsme oba současně a moje vytřeštěné oči se vpily do těch jeho hnědých.

Do tváře se mu vloudilo pobavení. „Dobrý postřeh, Rosie.“

Okamžitě jsem ho pustila, jako kdybych se spálila.

„No ovšem,“ vyhrkla jsem, spráskla ruce a odvrátila pohled od jeho obličeje. Upřela jsem ho někam pod jeho bradu. „Určitě jsi v pořádku?“

„Jo, to nic není.“ Mávl rukou. „Asi jsem si měl párkrát protáhnout nohy, místo abych většinu letu prospal.“

„Jasně.“ Pokývala jsem hlavou. „Vždyť máš za sebou zaoceánský let.“ Byl to totiž Lucas Martín, a právě přeletěl půlku světa, aby se sem dostal. Ze Španělska, odkud pochází. A co jsem udělala já? Zamkla jsem před ním dveře, zavolala na něj poldy a pak jsem ho absurdně dlouho nechala ležet na podlaze.

„Ale ne,“ namítl. „Přiletěl jsem z Phoenixu.“

Aha.

Aha?

„Bylo to mezipřistání, nebo jsi už byl –“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že mi do toho vlastně nic není, jestli Lucas už byl ve Státech, nebo ne. „To je jedno, na každý pád tě tu nechávám stát ve dveřích. Pojď prosím tě dovnitř.“ Ustoupila jsem stranou, aby mohl vejít do bytu své sestřenice, a připadala jsem si úplně… nepatřičně.

Lucas zvedl z podlahy od pohledu těžký batoh a šel dál, čímž mi poskytl dokonalý výhled na svoje hýždě. Teď když se na mě nedíval, konečně jsem si troufla si ho prohlédnout. Pořádně prohlédnout. Přejela jsem ho několikrát pohledem od hlavy k patě.

A páni. Měl dlouhé, podle všeho štíhlé nohy. Byl vyšší, než jsem soudila na základě toho, co jsem viděla, když jsem ho sledovala na internetu. I v ramenou byl širší, než jsem si představovala. Ani ta zmačkaná šedivá mikina, kterou měl na sobě, je nedokázala úplně schovat – zrovna jako nezakryla svaly, kterých jsem si všimla, když jsem ho před pár minutami osahávala. Z pouhého pohledu na jeho záda bylo znát, že je profesionální sportovec. Že závodně surfuje. A to jsem měla na mysli šampionáty, turnaje a nádherné, byť děsivé vlny, které stoupaly do neskutečných výšek. Lucas nejspíš trávil většinu života ve vodě a jeho tělo dokázalo vydržet –

Ze snění mě vytrhl zvuk dopadajícího batohu. Lucas se zastavil u ostrůvku, který v útulné garsonce odděloval kuchyňku od obývacích prostor.

„Takže, Rosie,“ pronesl a sehnul se, aby zvedl barovou židli, kterou jsem předtím porazila. Narovnal ji a postavil vedle jejího dvojčete. „Vzhledem k tomu, že jsi nevěděla, že přijedu…“ Otočil se ke mně se srdečným úsměvem. „A kdybys věděla, že jedu, tak bys tady nebyla, soudím, že asi nejsi uvítací výbor, co?“ Hlas měl hluboký a mluvil vlídným, byť hravým tónem. Něco v mém břiše na ten hlas reagovalo, ale honem jsem to potlačila. „Škoda, už jsem si začínal myslet, že bych měl své sestřenici pořádně poděkovat.“

To něco se zachvělo. Marně jsem tápala po vhodné odpovědi. Rozhostilo se trapné ticho.

Lucasův úsměv povadl.

„To byl jen vtip,“ vysvětloval. „A podle všeho hodně špatný. Promiň, obvykle nebývám takhle necitlivý.“

Zamrkala jsem.

Přemýšlej, Rosie, přemýšlej. Tak už něco řekni. Cokoli.

„Ashton Kutcher,“ byla odpověď, s jakou se rozhodl vytasit můj mozek. Lucas svraštil obočí. „Moderátor Napálených celebrit, toho pořadu se skrytou kamerou. Ten, na koho sis nemohl vzpomenout.“ Rozpřáhla jsem ruce a promluvila hlubším hlasem. „Napálili jsme vás!“

Naklonil hlavu ke straně a já si přála, abych posledních deset vteřin svého života mohla vzít zpátky. Přetočit je a říct něco jiného. Něco chytrého. Koketního. Chtěla jsem snad tak moc? Nežádala jsem o posledních deset minut svého života. Ani o posledních deset hodin.

Jenže pak se rozesmál. Hlubokým, veselým smíchem. A z nějakého zvláštního důvodu jsem věděla, že ten smích je upřímný a není na můj účet.

„No jo,“ prohlásil, když se přestal smát. „To byl ten pořad, o kterém jsem mluvil. A to je on, ten chlápek s hezkými vlasy.“

Zírala jsem na něj – na jeho obličej, zdvižené koutky úst, krásné oči a vlasy, které měl mnohem, mnohem hezčí než nějaký Ashton Kutcher – a cítila jsem, že se usmívám. Nemohla jsem si pomoct.

Jenže pak Lucasův zrak zabloudil k mým rtům a z toho mě kupodivu všechen smích přešel.

„No dobrá,“ pronesla jsem, napřímila se a odvrátila pohled. „Byla to legrace.“ To rozhodně nebyla. „Ale myslím, že je načase, abych odešla a nechala tě… být.“

Aniž jsem mařila další čas nebo řešila vrásky, které se mu udělaly na čele, šla jsem ke svým věcem a klekla si na podlahu ke dvěma kufrům – z nichž jeden byl otevřený a zpola vybalený –, k tašce z Ikey naplněné po okraj a krabici obsahující všechny moje netrvanlivé potraviny.

Vpravo od sebe jsem zaslechla kroky. Pak do mého zorného pole vstoupil pár bílých tenisek.

„Ty odcházíš,“ poznamenal Lucas, když jsem sebrala lichou botu, o které jsem ani nevěděla, že jsem ji předtím vytáhla. „S tímhle… vším.“

Pochopila jsem, že to není otázka. Ale stejně jsem mu odpověděla.

„Samozřejmě.“ Popadla jsem hromádku svetrů, které jsem podle všeho musela taky vytáhnout. „Jen jsem se u Liny zastavila, abych… abych…“ Abych se ubytovala v jejím očividně obsazeném bytě, dokud je na líbánkách, protože můj byt není momentálně obyvatelný. „Zalila její kytky. Zkontrolovala poštu. Chápeš, takové věci.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Tohle nevypadá na to, že ses tu jen zastavila, Rosie.“

„Ale.“ Mávla jsem jednou rukou, zatímco druhou jsem cpala svetry do otevřeného kufru. Panebože, proč jsem toho pro všechno na světě tolik vybalila? „Tohle? To nic neznamená.“

To se jen snažím nedělat potíže chlápkovi, do kterého jsem se přes internet asi maličko zakoukala.

Posadil se přede mě na podlahu. Jako bychom jen tak lelkovali.

Několikrát jsem otevřela a zase zavřela ústa, než ze mě něco vypadlo. „Co to děláš?“

Geniální, Rosie.

Lucas se uchechtl. Znělo to lehce a bezstarostně, úplně jinak, než jsem se cítila. „Měl jsem v úmyslu se tě zeptat, proč jsi opravdu tady, v bytě mé sestřenice. Zeptal bych se dřív, ale zaměstnávaly nás… jiné věci.“ Pokrčil rameny. „Ale myslím, že mi žádné vysvětlení nedlužíš. Tohle všechno,“ zatočil ve vzduchu jedním prstem, „je očividně Linina chyba. Neměla jsi tušení, že přijedu.“

„To jsem fakt neměla.“

„Ví vůbec, že jsi tady?“

Povzdechla jsem si. „Ne…“ Hlas se mi vytratil, ačkoli jsem sama byla přesvědčená, že vysvětlení Lucasovi dlužím. „Ale ne proto, že bych se nesnažila. Volala jsem jí – i Aaronovi –, abych se zeptala, jestli můžu použít náhradní klíč a jednu noc tu přespat.“ Nebo spíš víc nocí. „Jenže jsem se nedovolala. Zřejmě nemají signál.“

Lucas bloudil zrakem po mém obličeji, jako by se pokoušel dát si něco dohromady. Pak sáhl do kapsy a vytáhl z ní malý předmět. „Když už jsme u těch klíčů,“ poznamenal a zvedl předmět v prstech. „Nelhal jsem ti. Taky ho mám.“

Otevřela jsem ústa k další omluvě, ale Lucas zavrtěl hlavou, aby mě zarazil. „Lina mi ho nechala v pizzerii kousek odsud. U Alessandra? Napsala mi, že si ho tam mám vyzvednout.“

To… dávalo smysl. I když to nic neměnilo na skutečnosti, že přede mnou se o Lucasově návštěvě vůbec nezmínila.

„Hodný chlap, ten Sandro,“ podotkl Lucas a pokýval hlavou. „Musel jsem vypadat fakt hodně zničeně, protože mi dokonce nabídl jídlo.“ Obličej se mu neskutečně rozzářil, čímž mi připomněl jeden příspěvek na Instagramu, na kterém zírá na steak, jako by pro něj ten kus šťavnatého masa představoval modré z nebe. „Tak dobrou pizzu jsem už dlouho nejedl.“

„To se Sandrovi podobá,“ řekla jsem mu a pomyslela na tmavovlasého muže ve středním věku. „Ani mě to nepřekvapuje. Od té doby, kdy se sem Lina před pár lety nastěhovala, si u něj objednáváme pizzu nejmíň jednou týdně.“

Tohle byl nejspíš důvod, proč se mé nejlepší kamarádce zdálo bezpečné nechat u něj klíč od bytu.

„To jsem slyšel,“ poznamenal Lucas a v očích mu zajiskřilo, takže mě napadlo, co mu o nás asi Sandro vykládal. Snad ne to, že si pokaždé objednáváme porce, z jakých by se najedl menší pluk.

Zůstali jsme jeden na druhého zírat. A i když tohle ticho nebylo tak trapné, jako to před pár minutami, nebylo ani příjemné. Tím spíš, že moje tajné poblouznění mužem, který přede mnou seděl na podlaze, se očividně zvětšovalo, jako když se nafukuje balon, až mezi námi nezbyl žádný prostor. Navíc jsem si začala vybavovat všechny ty fakty a podrobnosti, které jsem za víc než rok nasbírala a uchovávala v koutku duše pod zámkem.

Například jsem věděla, že Lucas má ananas na pizze vlastně rád, jen proto, že to je taky jídlo –, což v životě nepochopím. Nebo že tu maličkou jizvu na bradě má od toho, jak zakopl o vodítko Taca – svého krásného belgického ovčáka – a spadl na ústa. A taky že má radši východ slunce než západ.

Dobrý bože, když se člověk dívá dost dlouho a často, může se z něčích sociálních sítí dozvědět děsivé množství informací.

„Rosie,“ pronesl tak něžně, že jsem cítila, jak se mi hrdlo svírá hanbou.

Co mě to napadlo někoho takhle sledovat? „Ano?“ zasípala jsem.

„Proč tu opravdu jsi?“

Váhala jsem, jestli mám odpovědět upřímně. Ne proto, že bych nechtěla, aby se Lucas dozvěděl pravdu, ale proto, že naše setkání už tak poznamenalo dost velké drama, a přidávat k tomu ještě můj smolný den mi přišlo trochu moc.

„V domě, kde bydlím, se vyskytla drobná závada.“ Polkla jsem a rozhodla se pro poloviční pravdu. „Nic zásadního, ale usoudila jsem, že bude lepší na noc odjet.“

Povytáhl obočí. „A o jakou drobnou závadu jde?“

„Potíže s kanalizací.“ Pokrčila jsem rameny. „Nic, co by nešlo opravit. Než se naděju, budu zpátky.“

Lucas zabručel. „A kvůli tomu sis všechno sbalila?“ Sklonil hlavu a ukázal na tašky a věci rozházené všude mezi námi. „A navíc tolik… jídla? Na jednu noc?“

„Musím jíst často.“ Dívala jsem se kamkoli jinam, jen ne na něj. „Jsem noční jedlík. Tohle všechno můžu za jedinou noc klidně spořádat.“

„No dobrá,“ řekl, ale neznělo to, jako by mi věřil.

Což bylo fér, protože jsem lhala.

Podívala jsem se na něj a neměla tušení, co to v jeho výrazu je, ale slyšela jsem se říkat: „No dobrá. Nešlo o drobnou závadu. Mám trhlinu ve stropě. Tak velkou, že jsem všechno sbalila, chytila taxík a jela přespat sem.“

Sem, protože táta se odstěhoval do Filadelfie a můj bratr Olly mi nebral telefon. Sem, protože navrch k tomu všemu jim už celé měsíce – šest měsíců, přesně vzato – lžu, a kdybych u kteréhokoli z nich strávila noc, všechno by se to provalilo.

„Promiň, nejde o nic, s čím by sis musel dělat starosti. Je to fakt v pohodě.“ Rozhlédla jsem se po stísněné garsonce své nejlepší kamarádky. „Je tu jen jeden pokoj a jedna postel, takže soudím… vím, že tu oba zůstat nemůžeme.“ Po pravdě jsem myslela, že bychom mohli, kdybych si ustlala na pohovce, ale Lucas si po dnešním večeru nezasloužil, abych ho dostávala to takové situace. A už tak mi bylo dost trapně. „Objednám si na noc hotel.“

Podívala jsem se na něj právě včas, abych si všimla, jak se mu vlní rty. Nebylo to úsměvem. Spíš jakýmsi úšklebkem. „Ale jsi v pořádku?“ zeptal se.

Zamračila jsem se, protože mě ta otázka tak trochu zaskočila. „Cože?“

„Ta trhlina ve stropě,“ vysvětloval. „To zní vážně. Nestalo se ti nic?“

„Aha.“ Polkla jsem. „Nic mi… není.“

Jenže Lucas vypadal, jako by mi nevěřil. Už zas.

„Namouduši. Jsem Newyorčanka. Mám tuhý kořínek.“ Zasmála jsem se a doufala, že to znělo upřímně. Shrnula jsem k sobě pár roztroušených předmětů. „Jen si všechno posbírám a zavolám Uber.“

Ještě jednou jsem se podívala na tu neuspořádanou hromadu. Pak jsem všechno začala co nejrychleji cpát do kufrů.

Což byl nejspíš důvod, proč jsem si nevšimla, že Lucas vstává, dokud nestál na nohou a někam neodcházel. Zastavil se u svého batohu, zvedl ho ze země a přehodil si ho přes jedno rameno.

„Co…“ Začala jsem se škrábat na nohy. „Kam to jdeš?“

Rozložil si váhu batohu na zádech rovnoměrněji. Měl zpátky ten svůj úsměv, nakřivo a… no jo, pořád stejně neodolatelný. „Někam jinam. Tady nezůstanu.“

„Cože?“ Vytřeštila jsem na něj oči. „Proč ne?“

Vykročil směrem ke dveřím. „Protože je po půlnoci a ty vypadáš, jako bys měla každou chvíli odpadnout.“

Zamrkala jsem. Vzápětí jsem si uvědomila, že mi ruka vystřelila k vlasům. Že bych vypadala tak –

Ruku jsme zase svěsila. To, jak vypadám, není důležité. Zaprvé proto, že teď s tím nic nenadělám. A zadruhé proto, že… se s tím opravdu nedá nic dělat. „Máš kde přespat?“ zeptala jsem se nakonec. „Kdekoli jinde než u Liny?“

„Ovšemže ano.“ Pokrčil rameny a tvářil se neústupně. „Tohle je New York – možnosti tu jsou nekonečné.“

„To ne.“ Zavrtěla jsem hlavou, obešla ho a zatarasila mu cestu ke dveřím. „Nemůžu tě nechat odejít. Půjdu já. Tohle je byt tvé sestřenice. Dokonce máš klíč. Přece… nepůjdeš do hotelu.“

Usmál se vřeleji. „To je od tebe milé, Rosie. Ale není to nutné.“ Prošel kolem mě, takže jsem se musela otočit na podpatku, abych ho neztratila z očí. „Nehledě k tomu, že takhle to bude jednodušší. Já mám s sebou jenom batoh, kdežto ty máš…“ Zalétl zrakem k té mé obří neuspořádané hromadě. „Ty toho máš mnohem víc.“

„Ale –“

Znovu se mi podíval do očí a jeho zamračeně stažené obočí bylo v takovém rozporu s tím srdečným úsměvem, že jsem ztratila niť.

„Poslyš,“ pronesl velice klidně. „Jsem neotesanec, a tak tohle řeknu na rovinu, dobrá?“

Polkla jsem.

„Mám dojem, že tě moje přítomnost hodně znervózňuje.“ Odmlčel se. „Vlastně jsem si jistý, že to tak je.  Což je v pořádku, vždyť se sotva známe.“

Cože? Propána, tak kvůli tomu chce odejít? To přece – „Nejsem nervózní,“ namítla jsem co možná nejmíň nervózně. „Není to tak, jak si myslíš.“ Naklonil hlavu ke straně a já jsem otevřela ústa, abych mu poskytla něco, cokoli jiného. Jenže z nich nevyšlo nic vyjma koktání: „Je to… Není to…“

„Něco ti navrhnu,“ přerušil mě a z nějakého důvodu jsem z toho měla pocit, že to udělal hlavně proto, aby mě chránil přede mnou samotnou. „Zůstaneš tu přes noc, trochu si odpočineš a já se zítra vrátím. Začneme nanovo. Zapomeneme, že se dnešní večer vůbec udál. A pak vymyslíme, jak to uděláme s bydlením.“ Obezřetně mě pozoroval. „Co říkáš?“

Začneme nanovo. Zapomeneme, že se dnešní večer vůbec udál.

Co bych dala za to, kdyby to šlo. „Jenže tady není co vymýšlet, Lucasi. Lina ti nabídla svůj byt. Takže bys v něm měl zůstat.“

„Dobře,“ řekl prostě. „Ale ne dnes večer.“

Nebylo to dobře. Nebylo to vůbec dobře. Celé se to pokazilo a já… já jsem si uvědomila, že vyfukuju vzduch z plic, teprve když jsem slyšela, jak mi uniká z úst.

Lucas se uchechtl, mužně a hrdelně. „Zítra jsem zpátky, slibuju.“

Pootevřela jsem ústa připravená se s ním dál hádat a třeba ho složit na zem, když budu muset, jen abych ho přiměla zůstat.

Jenže pak řekl: „To bude dobré, Rosie.“ A tvářil se tak vážně. Upřímně. „Nějak se to zvládne.“

Veškeré moje odhodlání se s ním přít povolilo a ustoupilo vyčerpanosti. Ty dlouhé roky, kdy jsem se snažila mít všechno v pořádku a pod kontrolou a byla na to úplně sama, si vybraly svou daň. Smetly mě jako vlna. A když teď ta slova nějak se to zvládne říkal pro jednou někdo mně, místo abych je používala já k útěše druhých, chtělo se mi aspoň pro tentokrát nechat všechno plavat.

„No dobrá. Moc ti za tohle děkuju,“ zamumlala jsem a myslela to upřímněji, než asi Lucas kdy pochopí.

Maličko přikývl a o krok ustoupil. „Tak se tedy uvidíme zítra. Tentokrát zaklepám, slibuju.“

Pokoušela jsem se přijít na něco chytrého a vtipného, co bych mu na to řekla, ale copak to vůbec mělo smysl? Stejně jsem už všechno zkazila. První dojem je jako věta psaná lihovkou. Jakmile se jednou objeví na papíře, člověk ji těžko odstraní. A tak jsem tam jen stála a dívala se, jak bere za kliku a otvírá dveře.

„Jo, a Rosie?“ zavolal ještě, než překročil práh. „Jsem moc rád, že jsem konečně poznal Lininu nejlepší kamarádku.“

Konečně.

Řekl konečně.

Tak jako před chvilkou já. I když nejspíš z úplně jiných důvodů.

„Nápodobně, Lucasi. Byla to… paráda.“ Parádní katastrofa.

Rty mu zvlnil sotva patrný úsměv. „Buď tak hodná a zamkni za mnou, ano?“ Otočil se ke mně zády a odcházel. „Nikdy nevíš, kdo se k tobě může vloupat.“

A než jsem se nadála, Lucas Martín zmizel na schodišti stejně rychle, jako se předtím ocitl na mém – či Linině – prahu.

Jako by to celé nebylo víc než jen sen, výplod mé fantazie.

Hloupý, bláznivý sen o muži, kterého jsem díky zázraku sociálních sítí celé dlouhé měsíce sledovala na displeji svého telefonu.

Muži, do něhož se mi nějak podařilo se šíleně a úplně pitomě zakoukat, přestože jsem se s ním v životě osobně nesetkala, a byla jsem dokonce přesvědčená, že ani nikdy nesetkám.

KAPITOLA TŘETÍ

Rosie

Když jsem se druhý den probudila – ráno přesně v 6.00, tak jako za posledních pět let v každý všední den, přestože jsem už nemusela –, bylo to s myšlenkami na jistého hnědookého, usměvavého muže.

A na zlomek vteřiny jsem si byla jistá, že se mi to všechno jen zdálo.

Lucas Martín u dveří. Ta pohroma, která následovala.

Ale jak vteřiny ubíhaly a já se probírala, uvědomovala jsem si, že nic z toho nebylo výplodem mého podvědomí. Doopravdy se to stalo. Lucas tu skutečně byl. Vážně jsem ho mylně pokládala za lupiče. A podařilo se mi udělat na něj ten nejhorší možný první dojem v dějinách prvních dojmů.

Začneme nanovo. Zapomeneme, že se dnešní večer vůbec udál.

Kéž bych měla takové štěstí.

Zakryla jsem si obličej paží a hlasitě zaúpěla.

A jako by to nestačilo, můj mozek se natolik vzpamatoval, aby mě upozornil, že jsem Lucase s takřka nulovým odporem ze své strany nechala odejít – vydat se do města, do kterého sotva přijel. Zůstala jsem v bytě a nechala Lucase, ať se o sebe nějak postará.

Bože, byla jsem úplně hrozná.

Překulila jsem se na bok. Nechtělo se mi vstát a opustit útěšné bezpečí kamarádčiny postele. Zrak mi padl na zarámovanou fotografii Liny s její babičkou stojící na poličce. Připomnělo mi to, jak si byla Lina se svou rodinou vždycky blízká.

Ale proč mi tedy neřekla o Lucasově návštěvě? Lina byla upovídaná, obzvlášť v mé přítomnosti. A tohle bylo něco, o čem se měla přinejmenším letmo zmínit.

Na její obranu budiž řečeno, že od chvíle, kdy ji loni v září Aaron požádal o ruku, byla zavalená svatebními přípravami. Plánovat z druhého konce světa svatbu ve Španělsku nebyla zrovna hračka. A když si během krásného letního obřadu na břehu moře řekli ano, nechala se pohltit vším, co následovalo, ačkoli na líbánky odjeli až teď v říjnu. Takže bylo asi možné… bylo možné, že na to zapomněla.

Zavřela jsem oči a usoudila, že tak či tak na tom nesejde. Lucas byl v New Yorku a Lina s Aaronem v Peru, kde si užívali zasloužené líbánky. Neměla jsem proč se urážet.

Tím spíš, že jsem sama nebyla k lidem ve svém okolí upřímná. Lina neměla tušení, že jsem se potají zakoukala do jejího bratrance. A to nebylo nic ve srovnání s tím, jak jsem celé měsíce soustavně lhala tátovi a Ollymu o své pracovní situaci. Měsíce.

Vjela do mě kuráž.

Tohle všechno dneska skončí. Už žádné lhaní.

Dám Lině vědět o tom, co se včera přihodilo, a pojedu do Filadelfie za tátou. Možná by se tam mohl s námi sejít Olly. Totiž pokud někomu z nás zvedne telefon.

Usadila jsem se tak, abych měla záda opřená o čelo postele, sáhla jsem po telefonu, v chatovací aplikaci klikla na Linino jméno a začala psát.

Ahoj, doufám, že se k vám dvěma hrdličkám v Peru chovají hezky! Poslyš, včera večer –

Palce se mi nerozhodně vznášely nad displejem.

Včera večer… jsem málem nechala zatknout tvého bratrance Lucase. Bomba, co?

Ne. Takhle rozhodně ne.

Smazala jsem to a začala od začátku.

Včera večer mi nad hlavou praskl strop, a tak jsem použila náhradní klíč a vpustila se do tvého bytu (nepodařilo se mi tě zastihnout, ale byla jsem si jistá, že ti to nebude vadit!). Na každý pád bylo všechno v pohodě, dokud se neobjevil Lucas a já ho nějakým nedopatřením nepokládala za lupiče. Víš, který Lucas? Tvůj bratranec. Ten, jehož instagramový profil jsi mi kdysi strašně dávno ukázala? No a já jsem ho… sledovala. Občas. Víc než jen občas. Možná každý den? Těžko se to vysvětluje, ale zkus si představit… Joea Goldberga. Jen bez těch vražd.

No jo, takhle asi taky ne. To bylo na zprávu moc dlouhé.

Navíc slovo vraždy je nejspíš taky varovný signál.

Dlouze a hlasitě jsem si povzdechla, text jsem smazala a nechala telefon spadnout do klína.

Pravdou bylo, že jsem Lucase přes internet v podstatě šmírovala. Byť zcela neškodným způsobem.

Vzbudil mou zvědavost, když mi Lina ukázala jeden z jeho příspěvků. Pravidelně jsem si začala prohlížet jeho profil teprve před rokem, když Aaron požádal Linu o ruku a já… jsem doufala, že se s Lucasem setkám na svatbě. A než jsem se nadála, to, co začalo jako pouhá zvědavost, se vyvinulo v cosi jiného.

Z každé fotografie, kterou zveřejnil, ať už na ní byl, nebo nebyl, mě šimralo v břiše. S každým krátkým, ale vždycky vtipným a upřímným popiskem jsem k němu měla o něco blíž. Každé video, které nahrál, mi poskytlo vhled do jeho života s Tacem. A viděla jsem na něm, jak je hezký a přitažlivý.

Pochopitelně neškodilo, že je profesionální surfař, protože byl na většině svých příspěvků svlečený do půl těla.

Někteří lidé mají celebrity, jako je Chris Evans nebo Chris Hemsworth či jakýkoli jiný Chris, na to, aby jim před spaním dodaly potřebnou dávku serotoninu. Se špetkou snění a velikánským zbožným přáním. A já… já jsem asi měla Lucase Martína.

Nešlo o nic víc než o hloupé, nevinné pobláznění někým, koho jsem ani neznala. Navíc to skončilo, když – pár týdnů před Lininou a Aaronovou svatbou – záhadně zmizel, přestal aktualizovat svoje profily a neukázal se na obřadu. Tehdy jsem si řekla, že čeho je moc, toho je příliš, a rozhodla se učinit celému tomuhle nesmyslu přítrž.

Telefon v mém klíně začal zvonit. Na displeji se objevil obličej mého brášky a já rázem zapomněla na všechno ostatní.

„Olly?“ oslovila jsem ho se staženým srdcem. „Kde jsi sakra byl? Proč jsi mi vůbec nezavolal? Je všechno v pořádku? Jsi ty v pořádku?“

Linkou se nesl dlouhý povzdech.

„Nic se neděje, Rosie.“ Můj bratr měl hluboký hlas, baryton, který mi připomínal, že už není žádné dítě. Kdepak, byl to devatenáctiletý dospělý člověk, který nechává celé týdny padat všechny moje telefonáty do hlasové schránky. „A promiň, měl jsem… moc práce. Ale teď ti volám.“

„Moc práce s čím?“ vyhrkla jsem, než jsem si to mohla rozmyslet.

Když táta zhruba před rokem oznámil, že se z Queensu, kde prožil většinu svého života a kde jsme já s Ollym vyrůstali, stěhuje do Filadelfie, Olly prohlásil, že on nikam nejde. Navíc nám sdělil, že na rozdíl ode mě nepůjde na vysokou. A my jsme ho v tom podpořili, povzbuzovali jsme ho v pátrání po něčem, co ho bude bavit. Já jsem mu dokonce až donedávna vypomáhala s nájmem a životními náklady. Jenže jemu se to jeho poslání nedařilo najít. Nedařilo se mu ani udržet si práci déle než pár týdnů.

Na lince se rozhostilo tak dlouhé ticho, až jsem se bála, že zavěsil.

„Olly?“

Ozval se další povzdech.

„Poslyš,“ řekla jsem a vložila do toho slova všechny emoce, které ve mně vřely. „Já na tebe neútočím. Mám tě moc ráda, chápeš? Vždyť víš, že mám, víc než cokoli na světě. Jenže ty mě celé týdny ignoruješ a pošleš mi nanejvýš krátkou zprávičku, abych nezačala vyšilovat a nenahlásila tě jako pohřešovaného.“ A to bych udělala. Určitě bych to udělala, kdyby to zašlo takhle daleko. „Takže nemůžeš očekávat, že mi řekneš, jak máš moc práce, a mně to jako vysvětlení bude stačit. Nemůžeš –“

„Měl jsem moc práce, protože mám zaměstnání, Rosie.“ Než jsem si mohla začít dělat naděje, přebila je tisícovka čerstvých otázek.

„To je skvělé,“ pronesla jsem a potlačila svoje obavy. „O jakou práci jde?“

„Je to práce… v klubu. Nočním.“

„V nočním klubu,“ opakovala jsem po něm a snažila se zůstat objektivní. „Děláš tam číšníka? To jsi už zkoušel a…“ Nechal toho zhruba po třech týdnech. „Zkoušel jsi to a nevyšlo to. V kavárně, pamatuješ?“

„Neroznáším drinky,“ odpověděl. „Dělám něco jiného. To se… těžko se to vysvětluje. Ale hodně mi to vynáší, Rosie.“

„Mně je jedno, kolik ti to vynáší, Olly. Jde mi o to, abys byl šťastný. Abys –“

„Já jsem šťastný, jasné? Už nejsem dítě, tak si o mě nemusíš dělat starosti.“

Neměla jsem daleko k tomu, abych si nad tím nemusíš si o mě dělat starosti hlasitě neodfrkla, ale udržela jsem se. Olly byl dospělý a já jsem chápala, že si potřebuje nastavit hranice. Nestál o to, abych mu dělala chůvu. Jenže jsem pořád byla jeho starší sestra a on byl pořád ještě ten kluk, kterému jsem dávala k večeři cereálie s ovocnou příchutí, když byla prázdná lednička a táta měl noční. „No dobrá, tak dobrá. Nechám toho.“ Pak jsem dodala: „Pro dnešek.“

Zamumlal vlažné „děkuju“.

„Hele.“ Směrovala jsem konverzaci na bezpečnější půdu. „Napadlo mě, že koupím párky v listovém těstě a vyrazím dneska do Filadelfie. Překvapím tátu brunchem. Co kdyby ses ke mně přidal? Do večera budeš zpátky. Mohli bychom se sejít na nádraží a jet společně?“

Chvíli bylo ticho, pak se zeptal: „Nemáš být dneska v práci? Je pondělí.“

Zašklebila jsem se a v duchu se proklínala, že jsem se tak neopatrně podřekla. Do háje. „Já… no ano. Máš pravdu.“ A technicky vzato ji měl. Co Olly – ani táta – nevěděl, bylo, že mým pracovištěm nebylo posledního půl roku manhattanské ústředí InTechu. „Ale vzala jsem si den volna. Jen na dnešek. Šéf mě teď… tolik nehlídá, když jsem tou týmovou vedoucí.“

„No jo. Vždyť moje starší ségra je teď šéfovou. To je fakt.“ Uchechtl se a já litovala, že tenhle zvuk neslyším častěji. Mrzelo mě, že mu lžu a on má přede mnou tajnosti. „Takže ti to povýšení, kterého se ti loni dostalo, vyhovuje, co? Nemáš v plánu šplhat ještě výš po firemním žebříčku, ségra?“

„Ne, tohle v plánu rozhodně nemám.“ Tím spíš, že jsem z toho žebříčku ve skutečnosti vlastně slezla. Protáhla jsem si nohy, postavila je na zem a vylezla z postele. „Tak co, pojedeš se mnou za tátou?“

„Já…“ Hlas se mu vytratil, což bylo jasným znamením, že se na mě vykašle.

„Olly, prosím tě. Chtěla bych ti něco říct. Vám oběma. A tátovi chybíš. Celé týdny tě kryju a docházejí mi výmluvy. Pojeď prosím.“

Olly vzdychl. „No dobrá, pokusím se.“

No ne, pokrok, začala jsem doufat. „Pošlu ti jízdní řád, ano? Můžeme se sejít na nádraží.“

„No jo,“ odpověděl a ta jiskřička naděje mi vzplála v hrudi. „Mám tě… moc rád, Koblížku.“

Koblížku. Takhle mi neřekl už celou věčnost. „Taky tě mám moc ráda, Olly.“

A s těmihle slovy na rozloučenou jsem se šla připravit na to, že pojedu přiznat pravdu člověku, který zvládal několik prací, aby mohl mně a mému bratrovi nabídnout slušný život, když na to zůstal sám. Člověku, který nás sám vychoval, když se máma sebrala a opustila nás. Který mě v potu tváře a s pevným odhodláním nechal vystudovat vysokou školu. Jemuž jsem až do nedávna vděčila za finanční zajištění, které mi skýtal titul inženýrky. Dokud jsem před půl rokem nehodila všechno za hlavu a nerozhodla se změnit svůj život. Svou kariéru.

Ach jo.

Jak mám takovému člověku říct, že jsem se rozhodla odejít ze stálého, dobře placeného zaměstnání, kvůli němuž se tak nadřel – a já taky –, jen abych šla za svým snem, který nebyl nic víc než inkoust na papíře?

Jak říct muži, který se pro mě tolik obětoval, že jsem rozjetou kariéru s velice slibnými vyhlídkami vyměnila za něco, co mi nenabízí žádné záruky?

Neměla jsem nejmenší tušení. A právě proto jsem dopustila, aby mě tohle tajemství tolik měsíců tížilo.

Ale to dneska skončí.

Opakovala jsem si tuhle mantru pořád dokola a přitom jsem se vypravovala. Hodila jsem na sebe to první, co se mi podařilo vytáhnout z kufru: světle modré džíny a volný vínový svetr. A jako prakticky každé ráno jsem se marně pokoušela zkrotit hřívu tmavých kudrn, abych se nakonec spokojila s tím, že jsem je stáhla do volného uzlu na vršku hlavy.

Jakmile jsem byla hotová, naplánovala jsem si vhodný postup.

Začnu tím, že obstarám v O’Briens, pekařství tady v Brooklynu jen pár minut od Linina bytu, tátovy oblíbené párky v listovém těstě. Počkám, až se do té lahodné zapečené dobroty zakousne, a bác ho, přijde blesk z čistého nebe.

Byl to dobrý plán.

Aspoň jsem se o tom snažila samu sebe přesvědčit, když jsem vcházela do pekařství, objednávala úplatek pro tátu a vycházela s ním ven. Nejspíš právě proto jsem málem zakopla, když jsem vstoupila na chodník a zrak mi padl na okna bufetu na druhé straně ulice.

Podívala jsem se tam podruhé. Pak potřetí. Nejspíš jsem tam zírala dobrou minutu.

A jak by taky ne, když za tím oknem seděl Lucas, s rozcuchanými vlasy a štíhlými, silnými pažemi založenými na prsou. Ústa, která jsem většinou viděla se usmívat, měl dokořán, hlavu položenou na opěradle a všimla jsem si, že je ve stejném oblečení jako včera.

Určitě jsem si ho musela s někým splést. Tohle nemohl být Lucas.

Přece by nespal v bufetu u hrnku a prázdného talíře. Měl být v hotelu. Ledaže by…

Tu myšlenku jsem ani nedokončila a nohy mě samy nesly přes ulici. V uších mi hučela naléhavá, zásadní otázka: Copak tu strávil noc? A pokud ano, z jakého důvodu? Proč nešel do hotelu?

Překročila jsem práh a zamířila k němu, v prstech se mi pořád houpal sáček s teplým pečivem.

Prohlédla jsem si ho zblízka. Pytle pod očima a neskutečně zmačkané oblečení. V koutku úst se mu začalo tvořit něco, co vypadalo… na sliny.

„Lucasi,“ zašeptala jsem.

Ani se nehnul. Neslyšel mě.

Odkašlala jsem si a trochu se k němu naklonila. „Lucasi,“ opakovala jsem.

Žaludek se mi stáhl výčitkami a obavami. Nejradši bych jím zatřásla, abych ho probudila, mohla se dožadovat odpovědi a tisíckrát omlouvat. Obojí najednou. Protože nikdo jen tak nepřespává v bufetu, pokud to není absolutně nutné, a já jsem ho včera večer neměla nechat tak snadno odejít.

Opatrně jsem k němu natáhla volnou ruku a položila mu ji zlehka na rameno. „Haló.“ Jemně jsem jím zatřásla a snažila se nevnímat, jak je pod mikinou teplý a pevný. „Lucasi, probuď se.“

Pořád nic. Bože, spal jako dřevo.

Nezbývalo mi než…

„PROBUĎ SE!“

Zaklapl ústa a otevřel jedno oko.

Hnědá duhovka si mě prohlížela. Pak se jeho rysy začaly znovu uvolňovat, až se mu ve tváři rozlila ospalá verze toho jeho úsměvu.

„Rosie,“ napůl řekl, napůl zamumlal ochraptělým hlasem. „Jsi to opravdu ty, nebo jsem se probudil v nebi?“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Lucas

Byl jsem pitomec. Totální, rozespalý idiot.

Jsi to opravdu ty, nebo jsem se probudil v nebi?

Tos jako vážně řekl, Lucasi? Por Dios.

Nemusel jsem ani být úplně vzhůru, abych si uvědomil, že toho, co jsem pronesl, budu litovat. Jenže ta otřepaná, všední a zbytečná hláška mi vypadla z úst dřív, než jsem se stačil vzpamatovat. Otevřel jsem oči – totiž oko – a byla tam ona. Rosie. Linina nejlepší kamarádka. Holka, která si celou rodinu Martínových omotala kolem prstu. Srdčitý obličej, jemné rysy, výrazné rty a uhrančivé zelené oči. Jako by byla jen nějaký přelud a můj nevyspalý mozek nedokázal rozpoznat, jestli je skutečná. Bodejť by z mých úst nepadaly takové sračky, když moje hlava nedává pozor.

„Co… cože?“ zamumlala Rosie, když jsem tu svou geniální úvodní větu nedoprovodil ničím dalším. Krabatila čelo. „Jsi v pořádku?“

Otázka roku.

Přiměl jsem se otevřít i druhé oko, načež jsem zavrtěl hlavou a doufal, že se tvářím, jako by o nic nešlo, když jsem vysvětloval: „Svítí za tebou slunce.“ Ukázal jsem rukou na okno. „Lemovalo ti obličej. Jako svatozář.“

Rosie – dvakrát – zamrkala, než odpověděla: „Aha. Díky?“

Potlačil jsem smích nad její reakcí a protáhl si paže nad hlavou. Všechny svaly na zádech si stěžovaly, ztuhlé z toho, že jsem strávil v sedě víc hodin, než bych měl. Neměl jsem tady zůstat tak dlouho. Asi by mi prospělo, kdybych vstal a rozhýbal nohy a klouby, jenže…

Teď tu byla Rosie. A hleděla na mě se zvláštním výrazem v obličeji, obočí se jí zamračeně stahovalo. Starostlivě a mírně nasraně.

„Jsi naštvaná, že –“ spustil jsem.

Jenže ve stejnou chvíli řekla ona: „Můžu se tě zeptat –“

Podíval jsem se jí do očí, pro sebe jsem se usmál a pobídl ji: „Můžeš se mě zeptat na cokoli.“

„Vím, že mi do toho nic není,“ začala, „ale… Co tady děláš, Lucasi? Vypadáš, jako… Copak jsi tu…“ Odkašlala si, jako by se snažila mírnit tón. „Tos tady strávil celou noc?“

Nechtěl jsem jí lhát. To mi nikdy moc nešlo. A tak jsem opáčil: „Jak vypadám?“

„No, vypadáš skvěle…“ Vydala ze sebe nějaký divný zvuk, načež pokračovala. „Vypadáš dobře, ale zároveň jako… jako někdo, kdo spal v bufetu.“

„Přitažlivý takovým tím nedbalým, nenuceným způsobem?“

„Tekly ti sliny.“

„Jauvajs.“

„Myslím to vážně,“ naléhala.

„A já ti věřím. Musel to být pohled k nezaplacení.“

„No… to asi byl,“ připustila a pokrčila rameny. „Pro někoho, kdo si potrpí na rozespalé, slintající muže.“ Odmlčela se. „Což já nejsem.“

Naklonil jsem hlavu ke straně a tvářil se, jako bych o něčem přemýšlel. „A jaký muž je tedy tvůj typ, Rosalyn Grahamová?“

Vykulila trochu oči. „Můj typ je…“ začala, ale vzápětí se zarazila. „Vyhýbáš se odpovědi na mou otázku.“ Opět se odmlčela a naštvaně sešpulila rty. „Tvrdil jsi, že si najdeš nějaký hotel. Měl jsi zůstat v Linině bytě, pokud jsi neměl kam jinam jít. Měls mi to říct, místo aby ses ode mě nechal vykopnout.“

Zamračil jsem se. „Nevykopla jsi mě,“ řekl jsem jí vážně. A upřímně. „Odešel jsem sám.“ Protože jsem viděl, jak je v mé přítomnosti nesvá. Jak ji rozhodil můj příchod. A protože jsem nepatřil k mužům, kterým je jedno, jestli ženám bez jejich svolení narušují soukromí a osobní prostor. „Jsou pohodlnější, než se zdají. Zkus to.“ Zvedl jsem ruku a ukázal na karmínově červenou lavici naproti sobě. „Posaď se a uvidíš. Objednám nám něco k pití.“

Otočil jsem se a s úsměvem zamával na číšníka. Přikývl na znamení, že u nás hned bude.

Když jsem se obrátil zpátky k Rosie, viděl jsem, že se ještě neposadila.

Vlastně se ani nepohnula.

Jen se na mě mračila.

Ale z toho jejího mračení… mi cukaly koutky úst. Už zas. Protože se zlobila na mě, dospělého chlapa, kterého prakticky neznala, kvůli tomu, že jsem spal v bufetu. A to bylo milé.

„Říkals, že budeš v pohodě,“ připomněla mi nejistým hlasem.

„To taky jsem.“ Ukázal jsem na sebe oběma rukama a snažil se ze všech sil mluvit jakoby nic, aby na mém hlasu nebylo znát vyčerpání. „Ještě nikdy mi nebylo líp.“

Podíval jsem se jí do očí a mrkl na ni.

Tváře jí zrůžověly a vráska na čele se prohloubila. „Ty pytle pod tvýma očima svědčí o něčem jiném.“

Poplácal jsem si hruď. „To bylo kruté, Rosie. Přestaň mi udělovat takové rány, nebo se z toho moje ego nikdy nevzpamatuje.“

Jenže Rosie neustoupila – ani se nezasmála mému pokusu o vtip –, jen si založila ruce na prsou, takže jsem si všiml, že v jedné drží hnědý sáček.

Když jsme se takhle měřili navzájem pohledem nějakých deset vteřin, nevydržel jsem to a vzdychl. Pak jsem znovu ukázal na místo naproti sobě. „Spěcháš někam? Nemůžeš tu chvilku zůstat? Dej si se mnou kafe a já ti všechno vysvětlím.“

Nejdřív váhala, ale pak udělala nepatrný krůček směrem ke mně. „Trochu času mám. Můžu tu chvilku zůstat.“

Sotva se nasoukala do boxu, objevil se číšník s dvěma čistými hrnky a džbánkem čerstvé kávy.

„Nelhal jsem. Včera večer jsem hledal nějaký hotel,“ připustil jsem a sledoval, jak se naše hrnky plní tmavou tekutinou. „Děkuju,“ řekl jsem a kývl na toho člověka, než se vytratil. „Jenže když jsem se pokoušel přihlásit k pobytu, vyskytly se jisté problémy s mou kreditní kartou, a bylo mi slušně řečeno, že mám odejít.“

„Jaké problémy?“

Nasypal jsem si do kafe cukr, zamíchal ho a napil se. Chutnalo hodně trpce, ale zřejmě z úplně jiného důvodu. „Nebyla v mé peněžence. A podle všeho patřím k těm idiotům, kteří cestují bez záložní, takže…“ Pokrčil jsem rameny. „Nemám tušení, kde jsem ji mohl vytrousit nebo zapomenout, ale jediné, co jsem u sebe měl, byly doklady totožnosti a nějaká hotovost.“

Padesát dolarů, abych byl přesný.

Rosie vykulila oči a už zase rozhořčeně špulila rty. „Proč ses nevrátil do bytu? Vždyť jsem tam byla.“

„Bylo moc pozdě, Rosie,“ odvětil jsem prostě. „Zalezl jsem do první putyky, kde měli otevřeno, abych si vyřídil pár telefonátů, a nějak jsem odpadl. Pamatuješ na moje sexy slintání?“

Čekal jsem, až se zasměje, ale toho jsem se nedočkal.

Náročné publikum.

„Není žádný důvod, aby sis kvůli tomu dělala výčitky, Rosie.“

„Tohle je od včerejšího večera páté.“

„Kamarádi?“