Přeložila Zuzana Ľalíková

ADDICTION

Copyright © Ivy Smoak 2015

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5499-8

Obsah

- ČÁST I

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- ČÁST II

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- ČÁST III

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

ČÁST I

1. kapitola

Středa

Žaludek jsem měla jako na vodě. Ztratila jsem chuť k jídlu. Nemohla jsem spát. Nedokázala jsem se ani soustředit na studium. Pokaždé, když jsem profesora Huntera viděla, jsem jak naprostá ubožačka doufala, že všechno bude zas jako dřív. Jenže nebylo. Ani se na mě nepodíval. Jako bych neexistovala. Jeho přednášky pro mě začaly být nesnesitelné. Nemusel se na mě dívat ani si zapisovat každé mé slovo. Jak to tu mám zvládnout? Raději bych sem přestala chodit a v jeho předmětu neuspěla, než abych tady musela sedět ještě byť jen vteřinu. Dusila jsem se tady. Nedokázala jsem se nadechnout.

„Penny?“

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že na mě někdo mluví. Vzhlédla jsem k Tylerovi. Odložil si batoh na židli přede mnou, kde vždycky sedával. Několikrát jsem na něj zamrkala. Proč mě oslovil? Když jsme se viděli naposledy, dal jasně najevo, že už nejsme přátelé. Nevěděla jsem, co mu mám říct. Už jsem se mu pokusila omluvit. Vyčerpávalo mě, že se na mě všichni zlobili. Podle všeho jsem si natolik zvykla, že si mě nevšímají, až jsem úplně zapomněla mluvit, protože jsem na něj jen mlčky zírala.

„Není ti nic?“ zeptal se.

Odkašlala jsem si. „Jsem v pohodě.“

„Nevypadáš tak.“

„Cože?“ Vážně jsem teď nepotřebovala, aby mě ještě někdo urážel. Kdybych nebyla ze všeho tak otupělá, nejspíš bych se rozplakala. Místo toho jsem na něj jen hleděla.

„Jedla jsi něco?“

„Aha. Ne. Teda ano, jedla jsem.“

„Kdy naposledy?“

Zamyslela jsem se. Nejedla jsem. Všechno mi chutnalo mdle a zvedal se mi z toho žaludek. „Nedávno jsem šla s Melissou na večeři.“ Nedávno bylo před několika dny. A jídla jsem se skoro nedotkla. To však Tyler vědět nepotřeboval.

Zvedl svůj batoh ze židle, položil ho na podlahu u mého stolu, posadil se vedle mě a naklonil se ke mně. „Víš co? Zapomněl jsem se dneska nasnídat. Zajdeš se mnou pro něco k snědku?“

Zadívala jsem se na něj. „Jako teď hned?“

Tyler pokrčil rameny. „Ano. Jdeme.“

V tu chvíli vešel do učebny profesor Hunter a odložil si aktovku na katedru. Podívej se na mě. Na sobě měl úplně stejný svetr jako ten, který mi daroval, když jsme se prvně potkali. Pořídil si nový? Pořídil si novou přítelkyni? Vypadal tak klidně a vyrovnaně. A dobře. Rozhodně vypadal moc dobře. Tak strašně mi chyběl. Pohled mi však neoplatil. Cítila jsem, jak se mi srdce rozpadá na kusy. Prosím, podívej se na mě. Podívej se na mě! Vůbec mým směrem nepohlédl. Zvedl se mi žaludek. „Dobře,“ zašeptala jsem.

Tyler vstal a zavěsil si batoh na rameno. Popadla jsem svoji tašku a rychlým krokem ho následovala z učebny. Třeba si mě teď profesor Hunter všimne. Ve dveřích jsem se ohlédla přes rameno. Něco psal na tabuli. Kdy se z něj stal jen další z mých mnoha vyučujících? Z té představy mě mrazilo.

„Kam vlastně půjdeme?“ zeptala jsem se, když jsem Tylera doběhla.

„Co třeba do toho bistra na Main Street?“

„Dobrý nápad.“ Že se mnou mluvil, pro mě znamenalo víc, než sám tušil. Cítila jsem se kvůli tomu, co se mezi námi stalo, provinile. A pokud mi dokázal odpustit on, třeba to dokáže i profesor Hunter. Mlčky jsme kráčeli k Main Street. Na podzim byl kampus nádherný. Listí se zbarvilo do sytě žluté, oranžové a červené. Zhluboka jsem se nadechla svěžího vzduchu.

Vešli jsme do bistra, kde nás hosteska doprovodila k boxu. Posadila jsem se naproti Tylerovi a prozkoumala menu. Doufala jsem, že mám v batohu nějakou hotovost. I tak, pro případ, že by Tyler trval na tom, že zaplatí, jsem si v menu vyhledala co nejlevnější jídlo.

„Netipoval bych, že budeš chodit za školu,“ podotkl Tyler s úsměvem.

„V poslední době si v tom libuju.“ Což byla pravda. Vynechala jsem tolik přednášek ze statistiky, že v dalším testu určitě vyletím. Pokud si nebudu chtít ten předmět příští semestr zopakovat, budu potřebovat doučování. Shlédla jsem na menu. Dumala jsem, proč se ke mně Tyler chová tak hezky. Ví to. Jasně že to ví. Melissa mu určitě pověděla, že jsme se s profesorem Hunterem pohádali. Odmítala jsem byť jen uvažovat, že jsme se rozešli. To, že potřebujeme čas, neznamenalo rozchod. Pořád jsme byli spolu. Jenže kdykoli jsem si připomněla, že jsme pořád spolu, víc a víc mi připadalo, že si to jen nalhávám. Od naší hádky uplynuly dva týdny. Dva týdny, během nichž mi neřekl jediné slovo. Nevěděla jsem, jak dlouho si ještě vydržím takhle lhát.

Přišla k nám servírka. Objednala jsem si lívance s míchanými vajíčky. Ve vzduchu se vznášely tak lahodné vůně, až mi zakručelo v břiše. Po odchodu servírky jsem vzhlédla k Tylerovi. Ustaraně se na mě mračil.

„Proč se na mě takhle díváš?“ zeptala jsem se. Nebylo mi to příjemné. Jeho soucit jsem si nezasloužila.

„Jak?“

„Jako bych byla ubožačka, kterou lituješ.“

„Rozhodně nejsi žádná ubožačka.“ Povzbudivě se usmál.

Tak se na mě tak přestaň dívat! Zamračila jsem se.

„Melissa mi pověděla, co se stalo,“ prozradil mi Tyler tiše.

„Jasně.“ Jak jinak. Nejspíš pořád chtěla, abychom se s Tylerem dali dohromady.

„Chceš si o tom promluvit?“

Upřela jsem na něj pohled. „Myslela jsem, že se se mnou nechceš kamarádit.“

„Mrzí mě, že jsem se choval jako vůl, Penny. Byl jsem naštvaný. Pořád mi na tobě ale záleží.“ Na chviličku se odmlčel. „Očividně víc než jemu.“

„Tylere…“

„Ví, jak tě to rozhodilo?“

„Netuším. Nemluvila jsem s ním.“

„No tak, Penny. Zasloužíš si něco lepšího. Zasloužíš si lepšího přítele, než jaký je on.“

„Vždyť ho ani neznáš.“ Najednou mi byla zima. Objala jsem se.

„Vím o něm dost.“

Neřekl to, ale myslel tím, že profesor Hunter chodí se svojí studentkou. Což by znamenalo, že profesor Hunter je úchyl. Jenže Tyler se nemohl víc mýlit. Profesora Huntera jsem milovala. Milovala jsem ho víc, než jsem kdy tušila, že můžu někoho milovat. A potřebovala jsem ho zpátky.

„Je to dobrý člověk, Tylere. Naše hádka byla jenom moje chyba. Zasloužím si, jak se ke mně chová.“

„Zasloužíš si být šťastná. A s ním šťastná nejsi.“

„Nechci o tom mluvit.“ Kousla jsem se do rtu. Rozplakat se v restauraci bylo to poslední, co bych si přála.

Tyler chvíli mlčel. Cítila jsem na sobě jeho pohled. „Podle mě bys ho měla nahlásit děkanovi.“

Trhla jsem sebou. Měla jsem tušit, že právě proto se mnou chtěl mluvit. „Ani nevíš všechno, Tylere.“

„To je jedno. Hlavní je, že porušil pravidla.“

„I já jsem je porušila.“ Šla jsem si za ním. Bezostyšně jsem s ním v učebně flirtovala, psala jsem mu a nenechala ho na pokoji, ačkoli mě o to žádal. „Chtěla jsem to. Nejspíš víc než on.“ Rozhodně víc než on. Kdyby to taky chtěl, dávno by mi odpustil, ne? Z té představy se mi sevřel žaludek.

Servírka před nás položila objednané jídlo. Už jsem neměla hlad. Vědomí, že mě profesor Hunter nechce, bolelo jako čerstvá rána. Pomalu jsem si ukrojila sousto lívance a snědla ho. Nemělo žádnou chuť.

„Jen si to promysli,“ pobídl mě Tyler.

Ne! „Dobře.“

Mlčky jsme se najedli. Kousala jsem a polykala jídlo a snažila se znechuceně se nešklebit.

„Těšíš se na svoje narozeniny?“ zeptal se Tyler, když odstrčil talíř.

Moje narozeniny. Nic jsem si nepřála víc než je strávit s profesorem Hunterem. Jenže narozeniny budu mít už zítra. A profesor se mnou pořád nemluvil. Neměla jsem na zítřek nic v plánu. Melissa pro nás na pátek zorganizovala oslavu. Maškarní večírek, který se bude konat na koleji Tylerova a Joshova bratrstva. Vůbec jsem se tam netěšila. Kdykoli se se mnou Melissa snažila domluvit nějaké detaily, jen jsem jí všechny návrhy odkývala. Stejně jsem tam neplánovala jít.

Uvědomila jsem si, že jsem Tylerovi neodpověděla. „Jo, a jo.“

Zasmál se. „Nezníš moc nadšeně.“

Před měsícem bych byla v sedmém nebi, že mi bude brzy dvacet. Nechtěla jsem být náctiletá. Chtěla jsem být dospělejší a chtěla jsem, aby po mně profesor Hunter toužil. Teď jsem však byla ze všeho akorát smutná. Dvacáté narozeniny mi vždycky připadaly jako velká událost. Tak jsem se soustředila na to, co si o mém věku profesor Hunter pomyslí, až jsem vůbec nevzala v úvahu, jaký pocit budu mít z toho, že mi bude dvacet. „Připadám si stará.“

„Protože vůbec nejíš.“

Zasmála jsem se. Znělo to přidušeně. „Víš, jak to myslím. Už mi nebude náct. Jsem úplná důchodkyně.“

Uchechtl se. „Coby jednadvacetiletý říkám, že dvacítka není nic hrozného. A nejsi žádná důchodkyně. Máš jenom pár vrásek.“

„Cože?“

„Dělám si legraci,“ upřesnil Tyler. „Nemáš žádné vrásky. Jsi dokonalá.“

Dokonalá. Shlédla jsem na svoje nedojedené lívance. Pořád jsem se mu líbila. Jak se mu můžu pořád líbit? Měla jsem poměr se svým profesorem. Lhala jsem Tylerovi. Do dokonalosti jsem měla daleko. Vůbec jsem si jeho kompliment nezasloužila. Cítila jsem, jak rudnu.

„Máš na zítřek něco v plánu?“ zeptal se.

„Jenom pokecat s Melissou.“

„Tak to spolu asi oslavíme v pátek.“ Z kapsy džínů vytáhl mobil a zadíval se na displej. „Musím na přednášku. Píšeme test.“ Položil na stůl dvacetidolarovku.

„Tentokrát platím já,“ namítla jsem a otevřela batoh, abych vytáhla peníze.

„Ber to jako předčasný dárek k narozeninám, Penny. Ahoj v pátek.“ Naposledy se usmál a odešel.

2. kapitola

Čtvrtek

Nikdy jsem nepochopila, co na mně profesor Hunter vidí. Zamiloval se do mě, protože jsem byla tak smělá? Pokud ano, žádný div, že si mě přestal všímat. Připadala jsem si jako schránka holky, kterou jsem bývala ještě před několika týdny. Potřebovala jsem se vzpamatovat. Narozeniny uběhly jako voda. Spousta lidí mi popřála všechno nejlepší, profesor Hunter mezi nimi ale nebyl. Musela jsem se smířit s tím, že je mezi námi konec. Byl to jen románek. Trval pouhý měsíc. Vzala jsem ho příliš vážně. Byl to můj profesor. Starší než já. A ženatý, prokrista! Stejně by to nikam nevedlo.

Otevřela jsem si textovku, kterou mi ráno poslal Tyler: Penny, doufám, že si narozeniny užíváš. Těším se, až se zítra uvidíme a oslavíme je spolu. Jsi teď sice starší, pro mě budeš ale vždycky dokonalá. I s vráskami.

Při pohledu na ta slova jsem se usmála. Tyler byl nejhodnější kluk, jakého znám. Nedomnívala jsem se ale, že bych s ním mohla chodit. Nesnesla bych, kdyby mi taky ublížil. Každým dnem mě víc a víc lákalo zůstat sama jen s hromadou koček.

Do pokoje přišla Melissa, v ruce nějaký balíček. „Penny!“

„Ahoj,“ pozdravila jsem s nuceným nadšením. Zadívala jsem se na balíček. Už jsem od ní dárek k narozeninám dostala. Dala mi až příliš krátké šaty a cupcaky, z nichž jsem už většinu snědla. Byla jsem ráda, že se mi chuť k jídlu vrátila aspoň na narozeninové dobroty.

Došla ke mně a položila balíček na postel. „Tohle je pro tebe.“

„Už jsi mi toho dala víc než dost.“

„Ode mě to není.“

„Tak od koho?“

Posadila se na postel. „To tam nestojí. Jen že je to adresované tobě. Tak to otevři, Penny!“

Na okamžik jsem si dovolila věřit, že mi dárek posílá profesor Hunter. Rozbušilo se mi srdce. Nezapomněl! Vzala jsem nůžky, rozstřihla lepicí pásku a krabici otevřela. Vytáhla jsem přání s ručně psaným vzkazem. To písmo jsem znala. Patřilo mámě.

Užij si svůj velký den, zlatíčko. Nemůžu uvěřit, že je naší malé Penny dvacet let! Až budeš mít chvilku, zavolej nám. Máme tě rádi!

Máma s tátou

Pokleslo mi srdce. Co to se mnou je? „Poslali mi ho rodiče.“

„Aha.“ Melissa nejspíš doufala v totéž co já.

Prozkoumala jsem obsah balíčku. Byly v něm všechny moje oblíbené dobroty. Sýrové krekry, čedarový popkorn, gumoví medvídci, žvýkací bonbony, brambůrky a hromada dalších sýrových nebo sladkých pamlsků. A taky šek se vzkazem, abych si udělala radost. Vždycky si všechny volné peníze ukládám na účet. Pokud ale jasně řeknou, že je mám utratit, poslechnu, ovšem obvykle s obrovským pocitem viny. Usmála jsem se na Melissu.

„Mrzí mě to,“ řekla mi.

„Nevím, jak se smířit s tím, že je po všem.“ Vyhrkly mi slzy. Na tohle jsem o svých narozeninách myslet nechtěla.

Melissa vstala z postele. „Vyrazíme si.“

„Nechce se mi.“ Utřela jsem si oči.

„Nejlepší způsob, jak se přes někoho přenést, je skončit pod někým jiným.“

„Nebuď nechutná.“

„Vstávej a oblíkat.“

„Mám narozeniny. Chci zůstat doma. Navíc zítra jdeme na párty.“

„Jo, ale to neznamená, že se dneska musíme nudit.“ Z šatníku vytáhla nějaké oblečení a hodila ho po mně.

„Melisso…“

„Sedíš tu jak hromádka neštěstí. S tím je konec. Jamesova smůla, že o tebe přišel.“

Nepřipadalo mi to tak. Spíš jsem měla pocit, že to já přišla o všechno. Zadívala jsem se na mobil. Celý den jsem ho kontrolovala a čekala na textovku od profesora Huntera. Jen prosté přání k narozeninám. Nic víc jsem nechtěla. Displej však zůstával černý. Vstala jsem z postele a začala se převlékat. Třeba měla Melissa pravdu.

Y

V kabince na záchodech jsem vytáhla mobil. Až sem doléhala hudba z baru. Prosím, prosím, že jsi mi napsal! Bylo po půlnoci. Moje narozeniny skončily. Přejela jsem ukazovákem po displeji mobilu. Nic. Profesor Hunter mi neposlal ani prosté přání všeho nejlepšího. Čekala jsem na to celý den. Nedokázala jsem se bavit. Týdny jsem trpěla. Bylo mu to jedno. Tak takhle je to. Už mu na mně nezáleželo.

Rozhodla jsem se mu napsat: Svoje narozeniny jsem si užila. Díky, že jste si vzpomněl, pane profesore. Předpokládám, že jsi měl na dnešek v plánu nějakou supernóbl prestižní akci. Omlouvám se, že jsem promarnila tolik tvého drahocenného času. Přeju ti do života všechno dobré. Než jsem si to stihla rozmyslet, zprávu jsem odeslala. Kretén. Udělala jsem jenom jednu chybu. A to jen proto, že jsem věděla, že se rozčílí. Což se taky stalo. Doopravdy je po všem.

Uvědomila jsem si, že si přeju, abych ho nikdy bývala nepoznala. Abych s ním nikdy nenavázala vztah – nebo spíš nevztah –, v němž jsem akorát trpěla. Tak mě uchvátil, až jsem úplně přestala myslet na to, co je pro mě nejlepší. Na pocitech, které mi přinášel, jsem si vybudovala závislost. Nelíbilo se mi ale, že se cítím neviditelná. Pokud mě nechtěl, tak proč jsem na něj pořád čekala? Vrátila jsem mobil do kapsy a schovala obličej do dlaní. Nikdy jsem neměla přítele, s nímž bych mohla svoje narozeniny oslavit. Profesor Hunter se mi neozval víc než týden a tak trochu jsem doufala, že mě v tak významný den překvapí. Že se tu ukáže a políbí mě. Bláhová představa. Vzpomněla jsem si, jak jsem mu řekla, že si s ním připadám jako princezna od Disneyho. Zvedla jsem hlavu. Profesor Hunter nebyl žádný princ. Dneska jsem ho potřebovala. Potřebovala jsem ho, a on se neukázal. Vstala jsem a vyšla z kabinky. Ruce jsem si opláchla, aniž bych se na sebe jedinkrát podívala v zrcadle.

Vrátila jsem se na bar a rozhlédla se po Melisse. Všimla jsem si jí na parketu.

„Půjdeme,“ oznámila jsem.

„Ach jooo!“

Se smíchem jsem ji chytila za ruku a společně jsme vyšly na Main Street.

„Nemůžu uvěřit, že ses s nikým nedala do řeči,“ postěžovala si Melissa.

„To poslední, co teď potřebuju, je další chlap.“

„Jo… Podle mě nemáš ani ponětí, jak se přes někoho přenést.“

„Prostě chci být jenom nějakou dobu nezadaná.“ Nezadaná. Ztěžka jsem polkla.

Melissa protočila panenky.

Náhle se zastavila, až jsem málem zakopla.

„Sakra, je to on?“ zeptala se.

Sledovala jsem její pohled. Na lavičce kousek před námi seděl muž. Lokty se opíral o kolena a prsty měl zabořené ve vlasech. Oči upíral do země. Na sobě měl kraťasy, mikinu a tenisky. Nejspíš si byl zaběhat. Bez nejmenších pochyb to byl profesor Hunter.

„Panebože.“ Odtáhla jsem Melissu do uličky mezi dvěma budovami.

„Je to on?“ optala se.

„Ano.“ Vykoukla jsem zpoza rohu. Vypadal rozrušeně. Pomyslela jsem na textovku, kterou jsem mu před několika minutami poslala. Proto je vystresovaný? Na mobil se nedíval. Jen zíral do země.

„Tak proč se schováváme? Jdi si s ním promluvit. To přece chceš.“

„Nejde to.“ V hodinách působil profesor Hunter vždy naprosto vyrovnaně. Že by se i on ve skutečnosti rozpadal na kusy? Chyběla jsem mu stejně jako on mně? Nejradši bych se k němu rozběhla a políbila ho. Nechtěla jsem, aby trpěl. Nebylo ale jisté, že mu bolest působím já. Ta představa mě zdrtila.

„To nejde,“ zopakovala jsem.

Dívala jsem se, jak z kapsy vytáhl obálku. Uchopil ji oběma rukama, jako by se ji chystal roztrhnout, ale zastavil se. Obálku odhodil vedle sebe, opět se opřel lokty o kolena a schoval obličej do dlaní.

Stáhla jsem se do uličky a opřela se o zeď. Rozčílil ho obsah obálky. Nechyběla jsem mu.

„Melisso.“ Jen těžko jsem se smiřovala s realitou. „Prosím. Nemůžu.“

„Dobře. Tak tudy,“ pobídla mě Melissa a chytila mě za ruku.

Naposledy jsem se na profesora zadívala a následovala Melissu uličkou. Při pohledu na něj jsem si připadala, jako by mě opustil teprve před chvilkou. Rána byla pořád čerst-

vá. A začínala jsem si říkat, že se nikdy nezacelí.

Poprvé od jeho odchodu z bytu ve mně však vysvitla naděje. Neměla jsem pro ni žádný důvod. Očividně ho rozrušil obsah obálky. Jenže jsem nejedla. A nespala. Chtěla jsem pouze vidět, že i on je rozrušený. Třeba po mně toužil stejně jako já po něm.

3. kapitola

Pátek

Ráno mě probudilo zvonění mobilu. Třeštila mi hlava. Melissa na mě měla špatný vliv. Jednou rukou jsem se chytila za bolavé čelo a druhou zvedla mobil. Přejela jsem prstem po displeji.

Přišla mi textovka od Tylera: Dnešní přednáška je zrušená! Ahoj večer, Penny!

Ihned jsem si otevřela e-mailovou schránku. Profesor Hunter nám opravdu rozeslal oznámení. Otevřela jsem ho a přečetla zprávu:

Dnešní přednáška z komunikace je zrušena. Prosím, přes víkend si promyslete svůj příští proslov – téma: jak něco funguje. Ve středu si vyslechneme projevy všech s příjmením A–M a zbytek v pátek. Těším se na vaše proslovy.

Profesor J. Hunter

Proč zrušil přednášku? Potřebovala jsem ho vidět. Potřebovala jsem s ním mluvit. Kousla jsem se do rtu. Nezvedal mi telefon ani mi neodpovídal na zprávy či e-maily. Co to se mnou jen bylo? Přece nejsem nějaká bláznivá slídilka. Co je moc, je příliš. Už jsem se nemusela o jeho problémy zajímat.

Tylerovi jsem odpověděla: Moc se těším!

Jenže jsem se zas tak moc netěšila. Nechtělo se mi dneska na párty. Nechtěla jsem se navlékat do přihlouplého kostýmu. Chtěla jsem se jen vidět s profesorem Hunterem.

Y

Došla jsem po Main Street ke komplexu, v němž bydlel profesor Hunter. Spíš jsem se měla v menze najíst, nedokázala jsem však odolat. Navíc jsem to měla skoro při cestě. Ne, to je lež. Zašla jsem si kvůli tomu na úplně opačnou stranu. Můj sklon ke stalkování se mi začal vymykat z rukou. Zastavila jsem se před budovou. Třeba bych ho zahlédla oknem. Stačilo by mi to, abych si byla jistá, že je v pořádku.

„Koho hledáte?“

Zíral na mě nějaký muž. Na sobě měl džíny a triko a na tváři několikadenní strniště. Připadal mi povědomý a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, kdo to je. Muž z výtahu, který mě viděl utíkat jen v triku profesora Huntera. A který ze mě, když jsem upadla, nejspíš viděl víc, než bych chtěla.

Panebože. „Aha, no… Nikoho nehledám.“

„Že ne?“

„Ne. Jen tu… obdivuju architekturu.“

Zasmál se. „Jste hodně špatná lhářka.“

Opět jsem vzhlédla k oknu profesora Huntera. Nebyl tam. „No, tak jste mě přistihl.“

„Takže předtím jste utíkala, a teď se nemáte jak vrátit?“

„Něco takového.“

„To zní dramaticky.“

Zasmála jsem se, nemohla jsem si pomoct. „Docela jo.“

„Není to trochu vyčerpávající?“

Otočila jsem se k němu. „Ano.“ Přesně takhle jsem se teď cítila. Naprosto a zcela vyčerpaná.

Nabídl mi ruku. „Jsem Brendan.“

„Penny.“ Potřásli jsme si.

„Rád tě poznávám, Penny.“

Ze zdvořilosti jsem se pousmála. Pokud profesor Hunter zrušil přednášku a nebyl doma, kde byl? Sevřel se mi žaludek. Pomyslela jsem na jeho brzy bývalou snoubenku. Třeba se k ní po naší hádce vrátil. Bylo mi na zvracení.

„Můžu tomu člověku, kterého stalkuješ, předat vzkaz?“

„Nikoho nestalkuju.“

„Hm.“

Pohlédla jsem na Brendana. Zvědavě po mně pokukoval. Vypadal o něco starší, nejspíš starší i než profesor Hunter. Byl pohledný a trochu ošlehaný. Nepůsobil na mě jako někdo, kdo by bydlel v tak extravagantním komplexu. Zakroutila jsem hlavou. Neměla jsem důvod dělat si o něm jakékoli závěry. Navíc si očividně myslel, že jsem cvok.

„Asi bych měla jít.“

„Penny?“ oslovil mě, než jsem stihla vyrazit pryč.

Ohlédla jsem se na něj.

„Pokud se někdy rozhodneš, že už tě nebaví být vyčerpaná, zavolej mi.“ Podal mi svoji vizitku.

Převzala jsem si ji, ovšem nepodívala jsem se na ni. „Jsi snad terapeut nebo co?“

Zasmál se. „Ne.“ Změřil si mě však trochu zvláštním pohledem.

Jen jsem na něj zírala.

„Ne.“ Usmál se. „Rád bych tě pozval na večeři.“

„To mě vážně balíš? I když víš, že jsem bláznivá stalkerka?“ Ztěžka jsem polkla. Nevím, proč jsem to řekla. Teď už si určitě bude myslet, že jsem cvok. Ne že by na tom záleželo, protože jsem cvok opravdu byla.

„Po pravdě si myslím, že se chováš roztomile.“

„Roztomile?“

Pokrčil rameny.

„Je mi líto, ale někoho mám.“

„Co kdybych tě vyzvedl v osm?“

„Cože? To nejde. Právě jsem ti řekla proč.“

„Mluvíš o tom muži, kterého stalkuješ? Sice nejsem terapeut, ale radu bych pro tebe i tak měl.“

Za normálních okolností by mě zděsilo, kdyby se mnou takhle někdo mluvil. Jenže rada by se mi hodila. Názor někoho nestranného byl přesně to, co jsem potřebovala.

„A co je to za radu?“

„Pokud se musíš usilovně snažit, aby něco fungovalo, občas to znamená, že ti to není souzeno.“

Vzhlédla jsem k oknu profesora Huntera. „Toho se právě bojím.“

„Tak až si to vyřešíš, třeba bys mi mohla zavolat.“

„Pokud se budu tvojí radou řídit.“

„Je to moc dobrá rada.“

Opravdu byla. Jenže ne taková, jakou bych chtěla slyšet.

„Kolik je ti let?“

Brendan se usmál. „Záleží na tom?“

„Ano. Záleží.“

„Je mi dvacet devět.“

„Takže tu nestuduješ?“

„Ne, nestuduju.“

„Já ano.“

„Napadlo mě to.“ Kývl k mému batohu.

„A teprve včera mi bylo dvacet.“

„Tak to se zpožděním všechno nejlepší, Penny.“

„Tebe to neděsí?“

„Že je ti dvacet? Proč by mě to mělo děsit?“

Pokrčila jsem rameny. Jeho to děsilo.

„Musím ale říct, že vypadáš na víc.“

Třeba právě tohle byl ten problém. Pokud jsem opravdu vypadala starší, nebylo divu, že to profesora Huntera svedlo z cesty.

„Už jsi obědvala?“ zeptal se Brendan.

„Ne. Po pravdě jsem zrovna byla na cestě do menzy. Měla bych jít.“

„Pojď se mnou.“ S těmi slovy vyrazil po Main Street.

Zůstala jsem stát. Ohlédla jsem se k univerzitní jídelně a pak na Brendana. Zastavil se a otočil se ke mně.

„Jdeš?“

Zhluboka jsem se nadechla a vykročila. Netušila jsem, co to dělám. Brendana jsem neznala, ale povídalo se mi

s ním dobře. A ačkoli nebyl terapeut, promluvit si s ním by mi třeba mohlo pomoct s řešením mých problémů.

Došli jsme ke stánku před vetešnictvím. Objednal dva párky v rohlíku se všemi přílohami a jeden mi podal. Společně jsme se posadili na nedalekou lavičku.

„To je dobrota,“ pochvalovala jsem si po prvním soustu. Jediné, na co jsem měla v poslední době doopravdy chuť, byly cupcaky. Představovalo příjemnou změnu, že chci i něco slaného.

„Je dobře, že máš v puse ráda pořádný kus masa.“

Málem jsem se udusila. Opravdu to řekl? Nezdálo se mi to? Vzhlédla jsem k němu a odkašlala si. „Co jsi to řekl?“

Usmíval se na mě.

„Ještě nikdy jsi párek v rohlíku neměla?“ zeptal se, aniž by na moji otázku odpověděl. „Určitě bydlíš v kampusu už nějakou dobu. Jak to, že jsi nikdy neměla párek v rohlíku? Co je to s tebou?“

Zasmála jsem se. „Jen jsem nikdy netušila, že by párky v rohlíku mohly být tak dobré. Díky.“

„Za málo. Vidíš, že jíst se mnou není nic hrozného? Netuším, proč jsi moje pozvání na večeři tak důrazně odmítla.“

„Omlouvám se, ale něčím si teď procházím. Nemám sílu s někým chodit.“

„Chodit? Trochu předbíháš. Pozval jsem tě na rande. Bez závazků.“

„Tudíž máš obvykle zájem jen o sex na jednu noc?“ Vybavila jsem si Melissinu radu. Nejlepší způsob, jak se přes někoho přenést, je skončit pod někým jiným. Zavrtěla jsem hlavou. Absurdní nápad.

„Ne vždycky.“

„Takže jsi trochu děvkař.“ Rychle jsem se zakousla do párku. Proč jsem to jen řekla?

Brendan se zasmál. „Rád žiju okamžikem. Občas je nejlepší zkusit něco nového.“ Povytáhl obočí. Odkazoval na to, že je lepší než profesor Hunter. Byl docela sebejistý.

„Takže ti nikdy žádná nezlomila srdce?“

„Máš zlomené srdce?“

Pohlédla jsem na rušnou Main Street. „Ano.“

„Jsi mladá. Zapomeň na něj.“

Netušila jsem, jak spolu ty dvě věci souvisí. Třeba měl ale pravdu. Třeba jsem opravdu jen potřebovala čas. „Pokud nejsi student nebo terapeut, co jsi?“

„Jinými slovy tě zajímá, jak si můžu dovolit byt v tom komplexu?“

„Ne, to jsem ne…“

„Nevadí.“ Usmál se. „Po pravdě bych si ho dovolit nemohl, ale tu budovu jsem navrhl. Součástí mé odměny byl i malý byt.“

„Aha. Proto jsi vypadal tak polichoceně, když jsem řekla, že obdivuju architekturu.“

„Lichotilo by mi to, kdybys nelhala.“

„Nelhala jsem. Opravdu je to moc pěkná budova.“ Cinknul mi mobil. Vytáhla jsem ho a vypnula alarm. „Musím na přednášku.“

Brendan vstal a nabídl mi ruku. Uchopila jsem ho za ni. Pomohl mi na nohy. Polkla jsem. Pohladil mě po tvářích až na krk. Měl drsné dlaně. Přitáhl si mě k sobě a políbil. Polibek jsem mu opětovala. Při prvním doteku jeho zkušeného jazyka jsem úplně zapomněla, že se nacházíme uprostřed rušné Main Street. Naposledy mě tvrdě políbil na rty a odstoupil ode mě.

„Děkuju za polibek,“ hlesla jsem. „Teda za oběd. Děkuju za oběd. No, a taky za polibek.“

Usmíval se na mě. Vypadalo to, že stěží potlačuje smích. „Budu se těšit na tvoje zavolání, Penny.“ Pustil mě a vydal se ke svému bytu.

4. kapitola

Pátek

„Bože, to zní tak sexy,“ prohlásila Melissa.

„Taky bylo.“ Pověděla jsem jí, že jsem před bytem profesora Huntera narazila na pohledného cizince. Doteď mi kůže mravenčila tam, kde se mě dotkl.

„Vidíš? On ví, jak se přes někoho přenést. Měla jsi s ním jít k němu domů.“

„Melisso!“

„Penny!“ oplatila mi sarkasticky.

Upřímně řečeno jsem s ním jít chtěla. Ta samotná představa se mi ale líbila mnohem víc, než kdybych to opravdu uskutečnila. Těšilo mě, že i přes odmítnutí profesora Huntera jsem podle všeho stále žádoucí. Začínala jsem si říkat, že na Melissině radě přece jenom něco je. Nechtěla jsem spát s hromadou cizích chlapů, ale pár jich políbit by nemuselo uškodit. Navíc jsem se už vyspala se svým profesorem. Ať odteď udělám cokoli, horší to být nemůže. Tak co na tom záleží.

Najednou jsem se na párty těšila. Za normálních okolností by se mi navlékat do toho kostýmu nechtělo, ovšem dnes jsem se cítila sexy a sebevědomě. Nechala jsem se k němu od Melissy přemluvit, když jsem ještě chodila s profesorem Hunterem. Odstoupila jsem od zrcadla a prohlédla se. Šaty byly tak krátké, že se podobaly spíš zeleným plavkám. Kolem nohou a paží se mi vinul břečťan. Nanesla jsem si zelené oční stíny a rtěnku ve stejném odstínu a na vlasy jsem použila difuzér, aby působily co nejdivočeji.

„Nemůžu uvěřit, že ses ještě nikdy nepřevlékla za Poison Ivy,“ vydechla Melissa a otočila se ke mně. „Je to pro tebe dokonalý halloweenský kostým. Vypadáš skvěle.“

„Díky, Catwoman.“

Melissa se zasmála. Na sobě měla obepnutý kožený overal a na hlavě čelenku s hebkýma černýma kočičíma ušima. „Jsem sexy, co?“

„Jo.“ Otočila jsem se k zrcadlu. Stará Penny by si na sebe nikdy nic takového nevzala. Jenže stará Penny byla pryč. Už jsem nebyla nevinná. Tohle bylo moje nové já. A dneska se skvěle pobavím, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám. Zařídím se podle Brendanovy rady a budu žít okamžikem. Už se nebudu kvůli profesoru Hunterovi trápit. K čertu s ním. Ano, jsem mladá. A bylo na čase, abych se podle toho začala chovat. Obula jsem si zelené lodičky na platformě, které ladily k mému kostýmu.

Melissa nám oběma nalila panáka. Kopla jsem ho do sebe. Pak jsme si daly ještě jednoho.

„Můžu ještě?“ zeptala jsem se. Chtěla jsem se uvolnit a alkohol mi s tím pomáhal.

„Rozhodně.“ Nalila nám třetí skleničku a já tu svoji do sebe opět hodila.

Zhluboka jsem se nadechla a naposledy se prohlédla v zrcadle.

„Jdeme,“ oznámila jsem, chytila ji za ruku a společně jsme vyšly z koleje. „Je zima.“

„Za chvilku jsme tam. Tahat s sebou kabáty by bylo zbytečné. Stejně bychom je nejspíš ztratily.“

„To máš pravdu.“ Sice jsem se snažila nebýt tolik sama sebou, ale rozhodně jsem si vyčítala, že jsem si nevzala žádnou bundu.

Na koleji bratrstva už duněla hudba. Připadalo mi, jako by se pode mnou třásla zem. Nebo to nejspíš bylo těmi třemi panáky. Vešly jsme dovnitř a rozhlédly se.

„Ahoj, oslavenkyně!“ Tyler k nám s úsměvem došel. Byl celý v černém s maskou, která mu zakrývala oči. U pasu měl meč.

„Tylere!“ Objala jsem ho.

„Páni. To jsi stihla trochu slavit, nebo co?“ I když jsem ho pustila, dál mě jednou paží objímal kolem pasu.

„Než jsme sem vyrazily, daly jsme si pár panáků,“ přiznala mu Melissa. „Kde je Josh?“

„Ve sklepě naráží sud.“

„Ještě si vás dva najdu. A hlavně nezapomeň na moji radu, Penny.“ Ne zrovna nenápadně na mě mrkla a vyrazila najít Joshe.

„Tylere.“ Přejela jsem mu prstem po meči. „Ty máš ale velký meč!“ Zahihňala jsem se.

„Jsi opilá,“ smál se.

„Ne. To tedy nejsem. Jenom šťastná. Vždyť jsme na oslavě mých narozenin!“

„Tak to jsem rád, že jsi šťastná.“

„A ty jsi?“ Zadívala jsem se mu do modrých očí. Ztratit se v nich bylo tak snadné.

„Podívej, Penny, mrzí mě to tuhle. Do toho, jestli nahlásíš profesora Huntera, mi nic není.“

„Ne, to já se omlouvám. Za všechno. Byla jsem blbá.“

„To teda jo.“ Usmíval se.

„Tylere,“ postěžovala jsem si a škádlivě ho strčila do ramene. „Za co vlastně jsi?“

Tyler mě pustil a ustoupil. „Ty nevíš?“

„Za Zorra?“

„Cože? Ne, nejsem Zorro. Nemůžu uvěřit, že mě nepoznáváš z jednoho svého oblíbeného filmu.“

„Panebože, jsi Westley?“

„Technicky vzato jsem Strašný pirát Roberts, ale ano.“

„Jsi Westley! Tylere, to je od tebe tak milé. Bože, jsi vážně nejhodnější kluk na světě. Nemůžu uvěřit, že ses převlékl za moji oblíbenou postavu.“

„No, je to tvoje narozeninová oslava.“

Přistoupila jsem k němu a zkoumavě se na něj zadívala. „Je tvůj knírek skutečný?“

„Vypadá snad falešný?“

Přejela jsem mu ukazovákem po horním rtu.

„Tak jak zní verdikt?“

Ruku jsem nespustila. Polkla jsem. Chtěla jsem, aby mě políbil. Chtěla jsem zapomenout na profesora Huntera. „Jsi můj Westley.“

„Jak si přeješ.“ Popadl mě kolem pasu a přitáhl si mě k sobě.

Týdny jsem si připadala prázdná. Už jsem se nechtěla cítit prázdná. Objala jsem ho oběma rukama a políbila. Teď jsem jeho polibky znala. Hebké a láskyplné, a přesto svůdné. Ani jsem sebou netrhla, když mi dlaněmi sklouzl na zadek. Líbilo se mi cítit na sobě jeho ruce. Tolikrát jsme spolu málem něco měli. Dnes jsem další málem nechtěla. Konečně jsem ho mohla mít. Přitáhla jsem si ho k sobě, abych nemusela stát na špičkách. Chtěla jsem, aby mě zvedl a odnesl do svého pokoje. Chtěla jsem ho celého.

„Panebože.“ Pustila jsem ho. „Moc se omlouvám.“ O krok jsem ucouvla, ovšem Tyler mě chytil za zápěstí.

„Co se děje, Penny?“

„Natalie. Pořád jsi s Natalií. Proč na ni neustále zapomínám? Bože, je tu někde?“ Rozhlédla jsem se. Žádná holka na nás nezírala. Třeba zatím nepřišla. Potřebovala jsem odtud vypadnout.

Tyler si povzdechl. „Už se s ní nevídám.“

Vzhlédla jsem k němu. „Proč ne?“

„Ukončil jsem to s ní potom, co jsme spolu ty a já… no… Potom co jsme spolu měli málem sex.“

„Proč?“ zeptala jsem se.

Zhluboka se nadechl. Pustil mi zápěstí a opřel se o zeď za sebou. Promnul si krk. Konečně se na mě podíval. „Protože jsem si uvědomil, že myslím jenom na tebe.“

Jako by se mi srdce snažilo vyskočit z hrudi. „Myslíš jenom na mě?“

„Pořád.“ Pronesl to bez váhání. Byl si tak jistý tím, co chce. Chtěla jsem, aby si tím byl jistý.

„Penny! Tylere!“ Došla k nám Melissa.

Jen neochotně jsem od Tylera odtrhla pohled. Neřekl to, nicméně mi připadalo, že mě miluje. Jak by mě mohl milovat? Chovala jsem se k němu hrozně. Měla jsem ho ale ráda. Moc ráda. I tak jsem však měla srdce na kusy a jeden z nich si ponechal profesor Hunter. Vrátí mi ho někdy? Pomohlo by mi být s Tylerem? Nebo by se tím všechno akorát zhoršilo?

Melissa nám oběma vrazila do ruky kelímek s pivem. „Jde se tancovat!“

„Ale…“ vyhrkla jsem. Chytila mě za ruku a odtáhla do suterénu. Ohlédla jsem se k Tylerovi.

Zakroutil hlavou a vydal se za námi.

Sešli jsme po schodech. V místnosti byla až na záblesky stroboskopů tma. Upila jsem piva, aby mi při tancování nevyšplíchlo. Melissa mě odtáhla na parket. Nechala jsem se pohltit rytmem hudby. Než jsem se nadála, dvě ruce mě chytily za pas. Tyler si mě k sobě přitáhl. Začala jsem se o něj otírat.

„Myslel jsem, že se ti takhle tancovat nelíbí,“ křikl přes hudbu.

„To bylo předtím, než jsem si uvědomila, že tě chci.“

Odhrnul mi vlasy na stranu a políbil mě na zátylek. Po zádech mi přeběhl mráz. Opravdu jsem ho chtěla. Nikdy jsem na něj nepřestala myslet.

„Nikdy neuhodneš, co jsem,“ pověděla jsem mu.

Otočil mě čelem k sobě. „Zatraceně sexy.“

Zasmála jsem se. „Myslím svůj kostým.“

„Hmmm… Kytka?“

„Tylere! Vážně nevíš?“

Tyler se zasmál. „Jasně že vím. Jsi ta nejvíc sexy Poison Ivy, jakou jsem kdy viděl.“

Dopila jsem pivo, chytila ho za ruku a odvedla z parketu ke schodům.

„Kam to jdeme?“ zeptal se Tyler.

„Ještě jsem neviděla tvůj pokoj.“ S každým krokem jsem si byla jistější tím, co dělám.

„A proč chceš vidět můj pokoj? To je od tebe trochu troufalé.“

Dobíral si mě za to, jak jsem sem přišla poprvé. Usmála jsem se. „Upřímně řečeno s tebou chci jen mluvit.“

Zatvářil se zklamaně. „Dobře.“ Stiskl mi ruku a dovedl mě po schodech za roh a pak k dalším schodům. Tentokrát na dveřích jeho pokoje kravata nevisela. Otevřel ho, pustil mě dál a zamkl za námi.

Rozhlédla jsem se. Na zdi visely plakáty polonahých žen a na komodě stálo několik láhví vodky. Jednu jsem zvedla. „Ty si sem vodíš holky a opíjíš je?“ Odšroubovala jsem víčko a přihnula si.

„Jenom tebe.“ Posadil se na kraj postele.

„Nejsem opilá.“ Možná trochu. Jeho pohled mě znervózňoval. Znovu jsem se napila a láhev pak zašroubovala. „Panebože, to jsi ty?“ Zvedla jsem zarámovanou fotografii vystavenou vedle láhví. Byl na ní zachycený klučík se sytě modrýma očima a blonďatými vlásky a starší žena, která mu byla podobná. Nejspíš jeho matka. „Byl jsi roztomilý.“

Tyler vstal, fotku mi vzal a postavil ji na komodu. „Teď už roztomilý nejsem?“ Předstíral, že se ho to dotklo.

„Ne,“ zasmála jsem se. „Vy, pane.“ Zabodla jsem mu ukazovák do hrudi. „Jste kanec.“

Zhoupl se mu ohryzek.

Chce totéž co já?

„O čem jsi se mnou chtěla mluvit?“ zeptal se tiše.

„Tak tohle se ti líbí?“ Ukázala jsem na plakáty na zdech.

„Ne. Líbíš se mi ty. Vlastně to mi připomíná. Mám pro tebe dárek, Penny.“

Odvrátil se ode mě, ale chytila jsem ho za paži. Měl tak mocné bicepsy. Ztěžka jsem polkla. Chtěla jsem ho. Chtěla jsem prostě zapomenout na profesora Huntera a na bolest. Chtěla jsem být s někým, kdo mě chce.

„Je jenom jedna věc, kterou si přeju k narozeninám a kterou jsem zatím nedostala,“ pověděla jsem mu.

„A to je co?“

Rozvázala jsem mu masku a odhodila ji na podlahu. Hleděl na mě tak upřímně, až mi zeslábla kolena. To Tylera jsem si přála k narozeninám. A nemohla jsem se dočkat, až si tenhle dárek rozbalím. „Ty.“

„Doufal jsem, že to řekneš.“ Vzal můj obličej do dlaní a tvrdě mě políbil.

Zabořila jsem mu ruce do vlasů a polibek prohloubila. Pustil můj obličej a nahmatal zip mého kostýmu. Neváhal a jen se nechal unášet touhou. Líbal mě a současně mi sundal ramínka šatů, které jsem ze sebe vzápětí shodila. Nemotorně jsem mu rozepnula košili a stáhla mu ji z paží. Při tom jsem mu přejela po mohutných bicepsech. Opasek jsem mu vyvlékla z poutek. Meč s třísknutím

spadl na zem. Rychle jsem mu rozepnula kalhoty. Odstoupil ode mě. Už to byl zas můj Tyler. Jen v boxerkách. A prohlížel si mě.

Strašně rychle mi bušilo srdce. Proč se mě přestal dotýkat? „Tylere?“

„Promiň.“ Pohladil mě po klíční kosti a špičkami prstů mi přejel přes podprsenku až na břicho. „Najednou mám pocit, jako bych měl narozeniny spíš já než ty.“ Prsty mi sjel po stehnech přes šlahouny břečťanu, jež mi ovíjely nohy, a poté vzhůru po vnitřní straně stehna.

Tělo se mi chvělo očekáváním. Jedna moje část Tylera vždy chtěla. Profesor Hunter na nějaký čas úvahy o Tylerovi úspěšně zahnal, ale ta touha ve mně pořád doutnala. Myšlenky se mi stočily zpátky k Tylerovi. Odhrnul mi tanga a ponořil do mě prst.

„Tylere!“ sténala jsem.

„Ani nevíš, jak dlouho jsem čekal, až moje jméno vyslovíš právě takhle.“ Prstem do mě pronikl ještě hlouběji a znovu mě políbil. Když ukazovák ohnul a dotkl se mého bodu G, zalapala jsem po dechu.

„Tylere,“ zasténala jsem znovu.

Vytáhl ze mě prst, o krok ustoupil a přiměl mě kleknout si. „Chci na svým penisu cítit tvoje rty.“

Shodil boxerky a vysvobodil tak svoji erekci. Bez váhání jsem poslechla. Chtěla jsem to stejně jako on. Vzala jsem do úst jeho žalud. Už teď jsem cítila jeho slanou chuť. Zvlhla jsem jen při představě, že v sobě budu mít jeho mohutný penis. Vzala jsem ho do úst až po kořen.

„Penny,“ šeptl.

Sevřela jsem rty a začala jimi pohybovat po celé jeho délce. V odpověď zasténal. Líbilo se mi, co to s ním dělalo. Pojala jsem ho do úst co nejhlouběji. Další sten. Tak moc jsem ho chtěla. Chtěla jsem ho cítit hluboko v sobě. Odtáhla jsem se a zvedla k němu oči. „Tylere.“

Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní kondom. Vstala jsem, rozepnula podprsenku a stáhla si tanga. Tyler ke mně došel. Ještě nikdy jsem ho neviděla úplně nahého. Byl tak sexy. Jeho břišáky, cestička chloupků, která mu vedla přes břicho do slabin, i ten jeho pohled. Ani on mě nikdy neviděl nahou. Na sobě jsem měla jen zelené lodičky a břečťan, který se mi ovíjel kolem paží a nohou.

„Jsi ještě víc sexy než v mých snech,“ prohlásil a navlékl si kondom.

„Tobě se o tomhle zdálo?“

„Zdálo se mi o tobě.“ Polaskal mi ňadra a přejel mi dlaněmi přes pas až na zadek. Něžně mě postrčil na postel. Povlečení vonělo jako on. Rozevřel mi stehna a nalehl na mě. Po stranách hlavy jsem měla jeho bicepsy.

„Taky se mi o tobě zdálo,“ zašeptala jsem. Vybavila jsem si sen, v němž do mě přirážel v posluchárně u tabule. Pozorovala nás celá třída. Už jen při vzpomínce na to jsem po něm zatoužila ještě víc.

„Tohle bude lepší než v našich snech.“ Pronikl do mě.

„Tylere!“ vykřikla jsem.

Zakroužil boky a otřel se tak o mé vnitřní stěny.

Panebože. Přitáhla jsem si ho k sobě za zátylek a políbila na rty. Chtěla jsem ho ochutnat. Chtěla jsem si tohle celé zapamatovat.

Pomalu se začal pohybovat. Chtěla jsem víc. Chtěla jsem cítit každičký jeho centimetr. Sklouzla jsem mu dlaněmi po zádech, popadla ho za zadek a přitáhla si ho k sobě, aby se do mě ponořil ještě hlouběji.

„Bože, Penny,“ sténal.

Začal do mě přirážet rychleji a tvrději než předtím. Roztahoval mě. Zmocňoval se mě.

„Víc!“ přikázala jsem.

„Nejsi tak nevinná, jak vypadáš.“ Chytil mě za ruce a přidržel mi je vedle hlavy. Pohyboval boky stále rychleji. Pocit naplnění mě hnal k vrcholu.

Přitáhl si mě k sobě a převalil se, takže jsem teď na něm seděla. Vzhlížel ke mně a čekal, co udělám. Začala jsem kolébat boky a dosedat na něj. Díval se mi do očí.

„Bože, jsi tak sexy,“ zašeptal. Vzal mě za boky a začal mě navádět, abych zrychlila tempo. Sledoval, jak se mi při každém dosednutí houpou ňadra.

Zapřela jsem se o jeho ramena. Bylo tak příjemné mít ho v sobě. Nechtěla jsem, aby to někdy skončilo.

Dlaněmi mi sklouzl na ňadra a silně je sevřel. „Každičký centimetr tvého těla je dokonalý,“ zašeptal. Znovu si mě k sobě přitáhl, převalil a se opět na mě nalehl. Zapřel se dlaněmi vedle mojí hlavy a pronikl do mě ještě hlouběji.

„Ano!“ Dívala jsem se, jak se mu bicepsy s každým přírazem napínají.

„Udělej se, Penny.“

Bylo to tak příjemné. Jako bych ztratila nad svým tělem kontrolu. Převalil se přese mě orgasmus.

„Ach, Jamesi,“ zamumlala jsem. Jamesi? Cože? „Tylere,“ zasténala jsem. „Tylere.“

Cítila jsem, jak ve mně pulzuje. Třeba si nevšiml.

„Penny,“ zavrčel, když vyvrcholil. Převalil se na bok a stáhl mě k sobě. „Penny, Penny, Penny. Co si jen s tebou počnu?“ Odhrnul mi vlasy na stranu.

„Bylo to úžasné, Tylere.“ Snažila jsem se popadnout dech.

Dlouze se na mě zadíval. „Pořád jsi na něj nezapomněla, viď?“ Vypadal dotčeně. Slyšel, jak říkám Jamesi? Co je to se mnou? Třeba se jen bál, že jsem neměla dost času na Jamese zapomenout.

„Zapomněla jsem na něj.“ Chtěla jsem to. Potřebovala jsem na něj zapomenout. Najednou mi bylo do breku.

Vstal a začal se oblékat. Když si zapínal kalhoty, ohlédl se na mě. Být s Tylerem bylo krásné, ale co když měl pravdu? Došel ke mně a posadil se na postel. Neoblékl si triko a jeho břišáky mě rozptylovaly.

„Chci, abys byla šťastná,“ pověděl mi. Už jednou mi to řekl. Věděla jsem, že to myslí vážně. Jeho upřímnost ve mně vzbuzovala výčitky svědomí.

„Jsem s tebou šťastná, Tylere.“

Usmál se. „To doufám.“

„Tylere.“ Obkročmo jsem se na něj posadila. „Právě teď jsem moc šťastná.“ Sjela jsem mu dlaněmi po hrudi. „Škoda že jsme to neudělali už tu první noc, kdy jsem sem přišla. Všechno by bylo jinak.“

„Jenže jsme to neudělali.“

„Tylere…“

„Chci, abys byla moje přítelkyně. Víš, že to chci. Vždycky jsem to chtěl. A vím, že jsem to taky dal jasně najevo. Ale pokud bys souhlasila, chci, abys do toho šla na sto procent. Nechci se bát, že mi každým dnem utečeš s profesorem Hunterem.“

„Jdu do toho na sto procent.“ Profesor Hunter se mnou nechtěl mít nic společného. Nebyla sebemenší možnost, že bych s ním někdy někam utekla.

„Vždyť jsi sakra řekla jeho jméno, když ses udělala.“ Odstrčil mě od sebe a vstal. Ze země zvedl svoje triko.

Kruci, slyšel mě. Vypadal naštvaně.

„Chci být tvoje přítelkyně.“

„Cože?“

„Slyšel jsi. Jdu do toho na sto procent, Tylere.“

Jen na mě hleděl.

„Opravdu.“

„Penny.“ Oblékl si triko.

„Copak?“

„Právě jste se rozešli. Pořád na něj myslíš.“

„To není pravda.“ Je. Chtěla jsem na něj však zapomenout. Mezi mnou a profesorem Hunterem už nikdy nic nebude. Dal jasně najevo, že o to nestojí. Zapomněl na mě, a tak bych měla udělat to samé. Tyler by mi s tím mohl pomoct.

Sklonil se ke mně a políbil mě. „Chci ti věřit. Opravdu.“

„Pokud si myslíš, že jsem na něj nezapomněla, proč ses se mnou vyspal?“

„Protože sis mě přála k narozeninám. A nikdy bych ti to neodepřel. Víš, jak moc jsem to chtěl.“

Najednou jsem si připadala lacině. Jako bych snad žadonila o sex.

„Aha.“

Posbírala jsem svůj kostým a začala se oblékat. Když jsem si zapnula šaty, otočila jsem se k němu.

„Proč se zlobíš?“ zeptal se.

„Protože se mnou nechceš být. Jen jsi mě chtěl ojet.“

„To není pravda, Penny. Právě jsem ti řekl, že chci, abys byla moje přítelkyně.“

„A když jsem souhlasila, pověděl jsi mi, že na to nejsem připravená.“

„Protože nejsi. Ani jsi mi neřekla, k čemu mezi tebou a profesorem Hunterem došlo. Já ti… nevěřím.“

Nevěří mi. Profesor Hunter mě opustil ze stejného důvodu. Mysl jsem měla zastřenou a žaludek se mi při té vzpomínce převracel.

„Ty mi nevěříš?“ Protože jsem mu taky lhala. Neměl by mi věřit. Slyšet od něj stejná slova jako od profesora Huntera mě bolelo. Kdy se ze mě stal tak nedůvěryhodný člověk? Připadalo mi, že se nemůžu nadechnout.

„Ne, nevěřím ti. Už jednou jsme to spolu málem udělali,

a pak ses k němu vrátila. Tušíš vůbec, jak jsem se potom cítil?“

„Špatně.“

„Ano. Špatně.“ Promnul si zátylek.

„No, tak přesně proto se se mnou rozešel. Když už to musíš vědět.“

„Protože jsme se spolu málem vyspali?“

„Ne. Protože ani on mi nevěří.“ Neuvědomila jsem si, jak moc jsem svým jednáním ohrozila svoji důvěryhodnost. Vyspala jsem se s profesorem. Málem jsem se vyspala s Tylerem. Znovu jsem se vyspala se svým profesorem. Dneska odpoledne jsem se líbala s úplně cizím mužem. A večer ojela Tylera. Všem včetně své nejlepší kamarádky jsem lhala, abych utajila strašné věci, které jsem provedla.

Co je to se mnou?

Cítila jsem se úplně otupělá. Myslela jsem, že mi sex s Tylerem zvedne náladu, jenže jsem se po něm naopak cítila ještě hůř. Lacině.

„Omlouvám se,“ pověděl mi Tyler. „Nevěděl jsem, že to je důvod vašeho rozchodu.“

„Jo, no.“ Pokrčila jsem rameny. „Podle všeho nejsem moc důvěryhodný člověk. Takže pokud mě omluvíš…“

„Tak jsem to nemyslel.“

„A jak jsi to myslel?“

„Zatraceně, Penny, jen nechci, abys mi zase ublížila.“

Takže tak to bylo. Proto se mnou profesor Hunter přestal mluvit. Ublížila jsem mu. Ublížila jsem jak jemu, tak Tylerovi. „Nechci ti ublížit.“

„Já vím. Jenže jsi to udělala. Zas a znovu.“

„Omlouvám se.“ Ranila jsem tolik lidí. Byla jsem hrozný člověk.

Tyler ke mně přistoupil a položil mi ruce na ramena. „Penny, dneska to bylo úžasné. Stojí mi za to na tebe počkat. A budu na tebe čekat, dokud nebudeš připravená.“ Ze země zvedl svoji masku a nasadil si ji. „Vrátíme se na párty.“ Propletl se mnou prsty.

„Tylere?“

„Ano?“

„Myslíš, že je možné milovat dva lidi zároveň?“

„Nevím. Vím jen, že nechci být jedním z těch dvou. Představ si samu sebe na mém místě. Jak by ses cítila?“

Vzpomněla jsem si na manželku profesora Huntera. „Je mi hrozně.“

„Jak to myslíš?“

„Bylo by mi hrozně, jsem chtěla říct.“

„Aha. Dobře. Protože to v první chvíli vypadalo, že tě ten kretén podvedl. Kdyby ano, tak…“

„Tylere.“ Položila jsem mu ruku na hruď. „Nechci o něm mluvit. Vybrala jsem si tebe. Chci s tebou být. A dokážu ti to. Nevím, jak dlouho mi to potrvá, ale nakonec tvoji důvěru získám. Děkuju za dárek k narozeninám.“

Sklonil se ke mně a políbil mě. Hebce a něžně. Připadalo mi to spíš jako polibek na rozloučenou než jako polibek muže, s nímž jsem se právě vyspala.

„Vrátíme se,“ vybídl mě. „Někde tu máš dort.“

5. kapitola

Pátek

S Melissou jsme sfoukly svíčky na dortu. Dům byl plný lidí. Většinu z nich jsem sice neznala, ale i tak nám s jásotem zatleskali.

„Tohle jsou ty nejlepší narozeniny v životě!“ vykřikla Melissa, když nám ukrojila kus dortu.

„Jo.“ Usmála jsem se na Tylera.

S pažemi složenými na hrudi se opíral o zeď. Vlasy měl stále po sexu rozcuchané a několik knoflíčků košile si nechal rozepnutých. Vypadal zatraceně sexy a nespouštěl ze mě oči. Kývnutím mi naznačil, abych k němu přišla. Vzala jsem dva díly dortu a prodrala se davem lidí. Podala jsem mu talířek.

„Děkuju za všechno,“ pověděla jsem mu.

„Naplánovali to hlavně Josh s Melissou. A taky Melis-

siným tátou Jamesem.“ Se smíchem si vidličkou ukrojil sousto dortu.

Kolik lží jsem o profesoru Hunterovi navykládala… „Už jsem ti řekla, že se omlouvám.“ Zlehka jsem ho dloubla do ramene.

„Já vím, jen si tě dobírám.“

„Jo, málem jsem zapomněl. Mám pro tebe dárek. Jen pro něj dojdu.“

Popadla jsem Tylera za zátylek, zvedla se na špičky a políbila ho. Lákalo mě odvléct ho zpátky do jeho pokoje.

„Určitě nechceš, abych tě odtáhla nahoru a pokusila se tě znovu přesvědčit, že chci být tvoje přítelkyně?“ zašeptala jsem mu do ucha.

Tyler se zasmál. „Lákavá nabídka. Potřebuju ale pár minut na zotavenou. Hned jsem zpátky.“ Políbil mě na tvář a zmizel v davu na tanečním parketu. Opřela jsem se o stěnu. Všimla jsem si, že Melissa s Joshem tancují. Vypadala šťastně. Jako vždy měla pravdu. Skvěle jsem se na téhle párty bavila. A skončit pod někým jiným mi taky pomohlo. Při tom pomyšlení jsem sebou trhla.

„Přeješ mi do života všechno dobré?“

Krev mi v žilách ztuhla. Panebože. Jeho hlas bych poznala kdekoli. Otočila jsem se a spatřila profesora Huntera. Ležérně se opíral o zeď za mnou. Na sobě měl kostkovanou košili přes bílé triko, lehce pytlovité kalhoty a na nohou špinavé hnědé pracovní boty. Rukávy si vyhrnul a na hlavě měl čepici. Vypadal, jako by se několik dní neholil. U pasu mu visela sekera. Umělohmotná. Snad. Rozbušilo se mi srdce. Bože, jako dřevorubci mu to slušelo. Vypadal tak mladě. I bez masky na obličeji dokonale zapadal mezi vysokoškoláky.

Skoro mi připadalo, jako bych si ho jenom představovala. Celé týdny se na mě ani nepodíval, natož aby se mnou promluvil. Na vteřinu jsem zavřela oči a znovu je otevřela. Pořád tu stál a upřeně se na mě díval. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, co to řekl. Přeješ mi do života všechno dobré. Právě to jsem mu napsala na svoje narozeniny. Zhluboka jsem se nadechla. Pocit štěstí mě opustil. Myslela jsem, že budu nadšená, až se se mnou znovu rozhodne bavit. Jenže ne. Byla jsem tak dlouho smutná, až jsem si ani neuvědomila, jak moc se na něj zlobím. V životě jsem se na nikoho tak nezlobila. Jak se opovažuje tu ukázat?

„Ano. Přeju ti vše dobré.“ Otočila jsem se k tanečnímu parketu. Chtěla jsem, aby odešel. Chtěla jsem, aby mi po tolika hrozných večerech dopřál aspoň tenhle hezký. Jenže se ani nehnul.

„Skončila jsi?“ zeptal se chladně.

Pohlédla jsem na něj. Nejradši bych mu do toho jeho pitomého, nádherného obličeje jednu vrazila. „S čím?“

„Tady. Jdeme.“

Natáhl se po mně a chytil mě za zápěstí. Pořád mi z jeho doteku mravenčila kůže. Štvalo mě, že na mě takhle působí. Ucouvla jsem.

„Ne, neskončila jsem tu. Tohle je oslava mých narozenin. Nikam nejdu. A už vůbec ne s tebou.“

„Jsi opilá.“

„Nejsem opilá!“ Sakra. Nikdy jsem neuměla svůj vztek pořádně ovládat. A teď mi to šlo ještě hůř, protože jsem opravdu pila. Akorát že jsem nebyla opilá. Zhluboka jsem se nadechla.

„Penny, musíme si promluvit. A nechci to dělat tady.“

„Mohl sis se mnou promluvit už týdny. Nemůžeš se tu najednou ukázat a zkazit mi narozeninovou oslavu. Proč zrovna dneska?“

„Myslel jsem, že mě uvidíš ráda.“

Z jeho tónu se mi sevřelo hrdlo. Zněl, jako by si upřímně myslel, že to tak bude. Jako by to, že se tu najednou ukáže, smazalo všechnu bolest.

„Jenže to tak není. Prosím, jdi pryč.“

„Odejdu leda s tebou.“

„Zapomněl jsi na moje narozeniny.“ Kousla jsem se do rtu. Kéž by to tolik nebolelo.

„Nezapomněl jsem.“

Zavrtěla jsem hlavou. Kretén. „Fajn. Tak jsi moje narozeniny ignoroval. To je podle mě ještě horší.“

„Nech mě to vysvětlit. Prosím.“

„Není co vysvětlovat. Jsi můj přítel, tak bys mi měl aspoň popřát všechno nejlepší. Promiň, můj bývalý přítel.“ Složila jsem si paže na hrudi.

„Ano, vím.“

Table of Contents

ČÁST I

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola