Agatha Christie

Tajemný protivník

Kalibr

Přeložila Veronika Volhejnová

The Secret Adversary

Copyright © 1922 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, TOMMY AND TUPPENCE,

the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trademarks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2024.

Translation entitled TAJEMNÝ PROTIVNÍK

Copyright © 2024 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-4882-0

Obsah

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Věnováno všem těm, kdo žijí monotónní životy v naději, že zakusí alespoň z druhé ruky rozkoše i nebezpečí dobrodružství.

A. Ch.

Prolog

Byly dvě odpoledne, 7. května 1915. Lusitanii zasáhla dvě torpéda za sebou a loď se rychle potápěla. Na moře se s nejvyšší možnou rychlostí spouštěly záchranné čluny. Ženy a děti stály seřazeny ve frontě a čekaly, až na ně přijde řada. Některé z nich dosud zoufale svíraly v náruči své manžele a otce; jiné k sobě křečovitě tiskly děti. Nějaká dívka stála sama, trochu stranou od ostatních. Byla mladá, nemohlo jí být víc než osmnáct. Nezdálo se, že by se bála, a vážnýma klidnýma očima hleděla přímo před sebe.

„Promiňte.“

Když se tak blízko za ní ozval mužský hlas, trhla sebou a obrátila se. Toho člověka, který na ni promluvil, si mezi cestujícími první třídy už párkrát všimla. Bylo na něm cosi záhadného, co podněcovalo její fantazii. S nikým nemluvil. Pokud někdo oslovil jeho, co nejrychleji se ho zbavil. Také měl ve zvyku nervózně se ohlížet přes rameno rychlým, podezíravým pohledem.

Všimla si teď, že je velice rozčilený. Na čele mu stály kapky potu. Bylo zjevné, že ho zcela ovládá strach. A přitom jí nepřipadal jako člověk, který by se bál smrti.

„Ano?“ Vážně, tázavě se na něj podívala.

Stál a díval se na ni s jakousi zoufalou nerozhodností.

„Musí to být,“ mumlal si pro sebe. „Ano – jinak to nejde.“ Nahlas pak prudce řekl: „Vy jste Američanka?“

„Ano.“

„A vlastenka?“

Dívka se zarděla.

„Myslím, že na takovouhle otázku nemáte právo! Samozřejmě že ano!“

„Neurazte se. Nedivila byste se, kdybyste věděla, kolik je v sázce. Ale musím někomu důvěřovat – a musí to být žena.“

„Proč?“

„Protože ‚ženy a děti napřed‘.“ Rozhlédl se a ztišil hlas. „Mám u sebe dokumenty – životně důležité dokumenty. Pro Spojence mohou znamenat vítězství nebo porážku ve válce. Chápete? Ty dokumenty se musí zachránit! A větší šanci mají u vás než u mě. Převezmete je?“

Dívka napřáhla ruku.

„Počkejte – musím vás varovat. Může to být riskantní – jestli mě sledovali. Myslím, že ne, ale člověk nikdy neví. Pokud ano, budete v nebezpečí. Máte dost odvahy, abyste to dokázala?“

Dívka se usmála.

„Nebojte se, dokážu to. A jsem hrdá na to, že jste si vybral mě! Co s nimi mám pak udělat?“

„Čtěte noviny! Podám inzerát do Osobních zpráv v Timesech pod značkou ‚Kamarád z lodi‘. Když nic nevyjde do tří dnů – budete vědět, že jsem šel ke dnu. Pak odnesete balíček na americké velvyslanectví a předáte ho velvyslanci do vlastních rukou. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„Tak se připravte – rozloučím se s vámi.“ Uchopil její ruku do svých. „Sbohem. A hodně štěstí,“ řekl hlasitěji.

Dívka sevřela balíček, který mu ležel v dlani.

Lusitania klesala a stále více se nakláněla k pravoboku. Rychlý příkaz, a dívka zaujala své místo ve člunu.

První kapitola

Mladí
dobrodruzi, s. r. o.

„Tommy, starouši!“

„Pentličko, starucho!“

Oba mladí lidé se nadšeně pozdravili a na chvíli přitom zablokovali východ z metra na Dover Street. Oslovení „starouši“ a „starucho“ byla značně zavádějící. Kdyby se sečetl věk obou dvou, nevyšlo by víc než pětačtyřicet.

„Už jsem tě neviděl celé věky,“ pokračoval mladík. „Co pořád děláš? Pojď, někde něco slupneme. Tady už po nás začínají zle koukat, stojíme jim v cestě. Tak jdeme.“

Dívka souhlasila a oba vykročili po Dover Street směrem k Picadilly.

„Tak co,“ řekl Tommy, „kam půjdeme?“

Slaboučký podtón obav v jeho hlase neunikl bystrým uším slečny Prudence Cowleyové, kterou její blízcí přátelé z nějakého záhadného důvodu oslovovali Pentlička. Okamžitě pochopila.

„Tommy, ty jsi švorc!“

„Ale kdepak,“ prohlásil Tommy nepřesvědčivě. „Válím se v penězích.“

„Tys nikdy neuměl lhát,“ pokárala ho přísně Pentlička, „i když je fakt, že se ti jednou povedlo přesvědčit sestru Greenbankovou, že ti doktor předepsal pivo jako posilující lék, ale zapomněl to zapsat do karty. Vzpomínáš?“

Tommy se zasmál.

„To si piš! Ta zuřila, když na to přišla! Ale ona nebyla tak špatná, stará Greenbanková. Starý dobrý špitál – předpokládám, že vás demobilizovali jako všechno ostatní, co?“

Pentlička povzdechla.

„Ano. Tebe taky?“

Tommy kývl.

„Před deseti měsíci.“

„Co odstupné?“ naznačila Pentlička.

„Už je pryč.“

„Ale Tommy!“

„Ne, holka, žádné rozhazování! Takové štěstí nemám. Prostě životní náklady – ujišťuji tě, že běžný obecný neboli domácí život je dneska, jestli to nevíš –“

„Můj hochu drahý,“ přerušila ho Pentlička, „není nic, co bych nevěděla o životních nákladech. Stavíme se tady u Lyonsů a každý zaplatíme za sebe. A nic nechci slyšet!“ Pentlička vyrazila první po schodech do patra.

V čajovně bylo plno a oni chvilku hledali stůl. Přitom tu a tam zachytili útržek konverzace.

„No a představ si, ona si sedla a rozplakala se, když jsem jí řekla, že jí ten byt přece jenom nepřenechám.“

„Tak výhodná koupě se hned tak nevidí, to mi věř. A vypadá úplně jako ten, co si Mabel Lewisová přivezla z Paříže –“

„Je to zvláštní, co takhle člověk zaslechne,“ podotkl tiše Tommy. „Dneska jsem na ulici potkal nějaké dva chlápky a ti si povídali o ženské jménem Jane Finnová. No slyšelas někdy takové jméno?“

Ale právě v té chvíli se zvedly dvě postarší dámy a posbíraly své balíčky a Pentlička se obratně protáhla na jednu z uprázdněných židlí.

Tommy si objednal čaj a loupáky. Pentlička se rozhodla pro čaj a toust s máslem.

„A ty čaje nám doneste každý zvlášť v konvici,“ přikázala přísně.

Tommy se posadil proti ní. Když si sundal klobouk, objevila se hříva zrzavých vlasů, pečlivě uhlazených a sčesaných dozadu. Tvář měl příjemně ošklivou – nedala se dost dobře popsat, ale nepochybně šlo o tvář sportovce a gentlemana. Hnědý oblek byl dobře střižený, ale nebezpečně se přiblížil konci své životnosti.

Jak tam tak seděli, byli v podstatě ztělesněním moderního páru. Pentlička si nemohla dělat nárok na označení krasavice, ale v jemných rysech drobné tváře, v pevné bradě a velkých, široce posazených šedých očích, hledících zasněně zpod přímky tmavého obočí, se zračila osobitost a šarm. Na černých, rovně střižených vlasech měla malý zelený klobouček a velice krátká a poněkud obnošená sukně odhalovala neobvykle štíhlé kotníky. Celkově se dalo říci, že se statečně snažila vypadat elegantně.

Konečně přinesli čaj, Pentlička se probrala z úvah a nalila ho do šálku.

Tommy si pořádně ukousl z loupáku a řekl: „Tak co jsi celou tu dobu dělala? Naposledy jsem tě viděl tenkrát v nemocnici v roce 1916.“

„Tak dobře, nejdřív já.“ Pentlička polkla štědré sousto toustu s máslem. „Zkrácená biografie slečny Prudence Cowleyové, páté dcery arciděkana Cowleyho z Little Missendellu, hrabství Suffolk. Slečna Cowleyová opustila radosti (a nudu) rodinného života hned na počátku války a odjela do Londýna, kde nastoupila v nemocnici pro důstojníky. První měsíc: Každý den umyla šest set čtyřicet osm talířů. Druhý měsíc: Povýšena k utírání výše zmíněných talířů. Třetí měsíc: Povýšena k škrábání brambor. Čtvrtý měsíc: Povýšena ke krájení chleba a másla. Pátý měsíc: Povýšena o patro výš k povinnostem uklízečky s mopem a kbelíkem. Šestý měsíc: Povýšena k obsluze u stolu. Sedmý měsíc: Příjemný vzhled a milé chování udělalo takový dojem, že je povýšena k obsluze zdravotních sester! Osmý měsíc: Drobný zádrhel v kariéře. Sestra Bondová snědla vejce sestře Westhavenové! Velká hádka! Vinna je samozřejmě obsluha. Nepozornost v tak vysoce důležité záležitosti nemůže být jen tak přehlédnuta. Zpátky k mopu a kbelíku! Pýcha předchází pád. Devátý měsíc: Povýšena k uklízení na pokojích, kde jsem se setkala se svým kamarádem z dětství poručíkem Thomasem Beresfordem (ukloň se, Tommy!), kterého jsem neviděla pět dlouhých let. Dojemné setkání! Desátý měsíc: Pokárána vrchní sestrou za návštěvu kina s jedním z pacientů, konkrétně s výše zmíněným poručíkem Thomasem Beresfordem. Jedenáctý a dvanáctý měsíc: Návrat do hodnosti pokojské, tentokrát s naprostým úspěchem. Na konci roku odchází z nemocnice s velkou slávou. Poté nadaná slečna Cowleyová řídila postupně zásobovací dodávku, náklaďák a generálské auto. To poslední bylo nejpříjemnější. Byl to dost mladý generál!“

„Co byl zač?“ ušklíbl se Tommy. „Ti papaláši jezdili tak leda ze štábu do Savoye a ze Savoye do štábu. Nuda, ne?“

„Teď si honem nevzpomenu, jak se jmenoval,“ přiznala Pentlička. „Abych ale pokračovala, to byl svým způsobem vrchol mé kariéry. Pak jsem vstoupila do vládních služeb jako kancelářská síla. Pořádali jsme několik velice příjemných čajových dýchánků. Hodlala jsem se stát ještě zemědělskou dělnicí, listonoškou a řidičkou autobusu, abych vyčerpala všechny možnosti ženské dobrovolnické kariéry, ale překazilo mi to příměří. Mnoho dlouhých měsíců jsem se zuby nehty držela ve vládních službách, ale bohužel nakonec došlo i na mě. Od té doby hledám zaměstnání. Tak – a teď je řada na tobě.“

„Mě tak často nepovyšovali,“ posteskl si Tommy, „a taky to nemám tak pestré. Znova jsem odjel do Francie, jak víš. Pak mě poslali do Mezopotámie, tam jsem byl podruhé raněný a dostal jsem se do nemocnice. Potom jsem uvízl v Egyptě až do příměří, ještě chvíli jsem se tam kopal do zadnice, a jak jsem ti už říkal, nakonec mě demobilizovali. A deset dlouhých únavných měsíců od té doby hledám práci. Jenže žádné zaměstnání není! A i kdyby bylo, mně by ho nedali. K čemu bych jim byl? Co vím o obchodě? Nic!“

Pentlička zachmuřeně pokývla.

„Co kolonie?“ navrhla.

Tommy zavrtěl hlavou.

„Kolonie by se mi nelíbily – a já jim nejspíš taky ne.“

„Bohatí příbuzní?“

Tommy zase zavrtěl hlavou.

„Ale Tommy, ani prateta?“

„Mám starého strýčka, který se víceméně válí v penězích, ale ten mi není k ničemu.“

„Proč ne?“

„Jednou mě chtěl adoptovat. Odmítl jsem.“

„Myslím, že jsem o tom něco slyšela,“ podotkla Pentlička pomalu. „Odmítl jsi kvůli své matce –“

Tommy se zarděl.

„Ano, bylo by to vůči ní sprosté. Jak víš, neměla nikoho než mě. Ten stařík ji nenáviděl – chtěl mě od ní dostat. Čistě ze zlomyslnosti.“

„Tvoje matka je po smrti, ne?“ naznačila taktně Pentlička.

Tommy kývl.

Pentliččiny velké šedé oči se zamžily.

„Jsi slušný kluk, Tommy. Vždycky jsem to věděla.“

„Ale hlouposti,“ přerušil ji rychle Tommy. „No, takže takhle si stojím. Už jsem na tom dost zoufale.“

„Já taky! Dělala jsem, co jsem mohla. Obešla jsem kdeco. Odpovídala jsem na inzeráty. V rámci zákona jsem vyzkoušela snad všechno. Šetřila jsem a škrtila a škudlila! Ale není to k ničemu. Budu muset odjet domů!“

„A ty nechceš?“

„Samozřejmě že nechci! K čemu to je, být sentimentální? Táta je moc hodný – mám ho hrozně ráda – ale nemáš ponětí, jaké mu dělám starosti! On má takové ty mile viktoriánské názory, že krátké sukně a kouření jsou nemorální. Umíš si asi představit, jak ho rozčiluju. Hluboce si oddechl, když mě válka odvedla. Chápej, nás je doma sedm. Hrůza! Pořád jen domácí práce a schůzky počestných matek. Já byla vždycky černá ovce. Nechci se tam vrátit, jenže – Tommy, co jiného můžu dělat?“

Tommy smutně potřásl hlavou. Chvilku bylo ticho, a pak Pentlička vybuchla:

„Prachy, prachy, prachy! Myslím na peníze ráno, v poledne i večer! Asi je to ode mě přízemní, ale tak to prostě je!“

„U mě taky,“ souhlasil procítěně Tommy.

„Uvažovala jsem o všech představitelných způsobech, jak je sehnat,“ pokračovala Pentlička. „A jsou jenom tři! Zdědit je, vyvdat je nebo je vydělat. To první nepřipadá v úvahu. Žádné bohaté příbuzné nemám. Jediné příbuzné jsou v domovech pro přestárlé dámy! Vždycky pomáhám starým dámám přecházet ulici, zvedám starším gentlemanům balíčky, kdyby se z nich náhodou vyklubali výstřední milionáři. Ale nikdo z nich se nikdy ani nezeptal, jak se jmenuju – a hodně z nich ani neřeklo děkuju.“

Chvíli bylo ticho.

„Moje nejlepší šance,“ pokračovala Pentlička, „je samozřejmě svatba. To jsem byla ještě malá, když jsem se rozhodla vdát se pro peníze. To by ostatně udělala každá holka, která umí trochu přemýšlet. Sentimentální rozhodně nejsem.“ Odmlčela se. „Nemůžeš přece říct, že jsem sentimentální,“ dodala příkře.

„To určitě ne,“ ujistil ji rychle Tommy. „Slovo sentiment by v souvislosti s tebou nemohlo nikoho napadnout.“

„No to nebylo zrovna zdvořilé,“ odsekla Pentlička. „Ale asi jsi to myslel dobře. Tak vidíš. Jsem naprosto ochotná to udělat – ale žádného boháče jsem nikdy nepotkala! Všichni kluci, co znám, jsou na tom stejně mizerně jako já.“

„Co ten generál?“ ptal se Tommy.

„Ten nejspíš v míru někde prodává jízdní kola,“ vysvětlila Pentlička. „Ne, prostě nikde nic. Ale ty by sis mohl vzít nějakou bohatou.“

„Já jsem na tom jako ty. Taky žádné neznám.“

„To nevadí. Vždycky se můžeš s nějakou seznámit. Když já vidím muže v kožichu vycházet z Ritzu, tak k němu nemůžu přiběhnout a říct: ‚Koukejte, vy jste bohatý a já se s vámi chci seznámit.‘“

„Tím chceš říct, že když já uvidím podobně oblečenou ženu, tak to tak udělat můžu?“

„Hlouposti. Šlápneš jí na nohu, zvedneš jí kapesníček nebo něco takového. Když si bude myslet, že se s ní chceš seznámit, zalichotí jí to a nějak ti to už usnadní.“

„Přeceňuješ moje mužné kouzlo,“ zabručel Tommy.

„Naopak můj milionář,“ pokračovala Pentlička, „by nejspíš utíkal, co by mu nohy stačily. Ne, s manželstvím je to těžké. Takže zbývá – peníze vydělat!“

„To jsme zkoušeli a neuspěli,“ připomněl jí Tommy.

„Všechny běžné způsoby jsme zkoušeli, to máš pravdu. Ale co zkusit ty neběžné? Tommy, pojď, budeme dobrodruzi!“

„No jasně!“ odpověděl Tommy vesele. „Čím začneme?“

„V tom je ta obtíž. Kdyby se o nás vědělo, tak by si nás mohli lidi najímat, abychom za ně páchali zločiny a tak.“

„Moc pěkné,“ podotkl Tommy. „Zvlášť od dcery duchovního!“

„Z morálního hlediska,“ připomněla mu Pentlička, „by se provinili oni, ne my. Musíš uznat, že je rozdíl, jestli třeba ukradneš diamantový náhrdelník pro sebe, nebo jestli tě někdo najme, abys ho ukradl.“

„Jenže kdyby tě chytili, tak by v tom vůbec žádný rozdíl nebyl.“

„Možná ne. Jenže mě by nechytili. Já jsem na to hrozně chytrá.“

„Přehnaná skromnost byla vždycky tvůj nejtěžší hřích,“ poznamenal Tommy.

„Nech si to. Koukej, Tommy, zkusíme to? Uzavřeme obchodní partnerství?“

„Myslíš tím společnost pro kradení diamantových náhrdelníků?“

„To bylo jenom pro ilustraci. Uzavřeme – jak se tomu říká v účetnictví?“

„Nevím. Nikdy jsem žádné nevedl.“

„Já ano – ale vždycky jsem to pletla, zapisovala jsem čísla Dal na stranu Má dáti a naopak, tak mě nakonec vyrazili. Já už vím – podnik se společnou účastí. Vždycky mi to připadalo jako ohromně romantický výraz mezi tou spoustou zaprášených cifer. Společná účast. Zní to jako z alžbětinské doby – člověk si vybaví galeony a zlaté dublony!“

„Pod obchodním jménem Mladí dobrodruzi, s. r. o.? Tak si to představuješ, Pentličko?“

„No jen se směj, ale já mám pocit, že na tom něco je.“

„A jak si myslíš, že se spojíme s těmi případnými zaměstnavateli?“

„Inzeráty,“ odpověděla okamžitě Pentlička. „Máš kus papíru a tužku? Muži je obvykle u sebe mívají, jako my máme sponky do vlasů a labutěnky.“

Tommy jí podal poněkud odřený zelený zápisník a Pentlička začala pilně psát.

„Co začít třeba: ‚Mladý důstojník, dvakrát zraněný ve válce –‘“

„To rozhodně ne.“

„No tak dobře, když myslíš. Ale ujišťuji tě, že něco takového by mohlo dojmout nějakou starou pannu a mohla by tě adoptovat, a pak už bys nemusel být dobrodruh.“

„Já se nechci nechat adoptovat.“

„Aha, já zapomněla, že máš proti tomu předsudky. To jsem si jen dělala legraci. Takovými věcmi noviny přetékají. Ale poslechni si – co tohle? ‚Dva mladí dobrodruzi nabízejí své služby. Jsme ochotni udělat cokoli, cestovat kamkoli. Požadujeme dobrou odměnu.‘ (To by mělo být jasné od začátku.) Pak můžeme dodat: ‚Neodmítáme žádnou rozumnou nabídku‘ – jako to bývá v inzerátech na byty.“

„Já myslím, že každá nabídka, kterou na takový inzerát dostaneme, bude hodně nerozumná!“

„Tommy! Ty jsi génius! To je mnohem víc šik. ‚Neodmítneme žádnou nerozumnou nabídku – za dobrý honorář.‘ Co ty na to?“

„Já bych se o penězích už podruhé nezmiňoval. Vypadá to moc chamtivě.“

„Nemůže to vypadat tak chamtivě, jak si já připadám. Ale možná máš pravdu. Tak teď to přečtu celé znovu. ‚Dva mladí dobrodruzi nabízejí své služby. Jsme ochotni udělat cokoli, cestovat kamkoli. Požadujeme dobrou odměnu. Neodmítneme žádnou nerozumnou nabídku.‘ Co by tě napadlo, kdyby sis něco takového přečetl?“

„Napadlo by mě, že je to buď nějaký podvod, nebo že to napsal šílenec.“

„Není to ani z poloviny tak šílené jako to, co jsem četla dneska ráno s oslovením ‚Petunie‘ a podpisem ‚Asistent‘.“ Vytrhla list papíru a podala ho Tommymu. „Tady to máš. Timesy, řekla bych. Odpovědi do schránky číslo to a to. Myslím, že to bude stát asi pět šilinků. Tady máš půlkorunu jako můj podíl.“

Tommy zamyšleně držel papír v ruce. Tvář měl zardělou.

„Myslíš, že to máme vážně zkusit?“ řekl nakonec. „Vážně, Pentličko? Jenom tak pro tu zábavu?“

„Tommy, ty nezkazíš žádnou legraci! Já to věděla! Napijeme se na úspěch.“ Nalila do dvou šálků poslední studené zbytky čaje.

„Tak na náš podnik se společnou účastí, a ať se mu daří!“

„Mladí dobrodruzi, s. r. o.!“ odpověděl Tommy.

Položili šálky a trochu nejistě se zasmáli. Pentlička vstala.

„Musím se vrátit do svého přepychového apartmá na ubytovně.“

„No, asi je načase vydat se do Ritzu,“ souhlasil Tommy s úsměvem. „Kde se sejdeme? A kdy?“

„Zítra v poledne. Na stanici metra Picadilly. Vyhovuje?“

„Můj čas patří jenom mně,“ odpověděl velkoryse pan Beresford.

„Tak zatím ahoj.“

„Nashle, starucho.“

Oba mladí lidé se rozešli opačnými směry. Pentliččina ubytovna ležela ve čtvrti, která se shovívavě nazývala Southern Belgravia. Aby ušetřila, nejela autobusem.

Byla asi v půli cesty přes park St. James, když se za ní ozval mužský hlas, až sebou překvapeně trhla.

„Promiňte,“ řekl. „Ale můžu s vámi chvilku mluvit?“

Druhá kapitola

Nabídka pana Whittingtona

Pentlička se prudce obrátila, ale slova, která měla užuž na jazyku, zůstala nevyřčena, protože vzhled a chování onoho muže nepotvrzovaly její první a nejpřirozenější předpoklad. Zaváhala. A muž, jako by jí četl myšlenky, rychle dodal:

„Ujišťuji vás, že nemám žádné neslušné úmysly.“

Pentlička mu věřila. I když se jí instinktivně nelíbil a nedůvěřovala mu, byla ochotna zprostit ho obvinění z toho motivu, který mu původně připisovala. Prohlédla si ho od hlavy k patě. Byl to mohutný muž, čistě oholený, s povislými tvářemi. Oči měl malé a poťouchlé, a když se na něj zpříma podívala, uhnul pohledem.

„Tak o co jde?“ zeptala se.

Muž se usmál.

„Náhodou jsem zaslechl část vašeho rozhovoru s tím mladým mužem u Lyonsů.“

„A co?“

„Nic – jen si myslím, že bych vám mohl být v něčem užitečný.“

Pentlička si z toho udělala nový závěr.

„Vy jste mě sem sledoval?“

„Dovolil jsem si.“

„A jak myslíte, že byste mi mohl být užitečný?“

Muž vytáhl z kapsy navštívenku a s úklonou ji Pentličce podal.

Vzala si ji a pečlivě si ji prohlédla. Stálo na ní „Pan Edward Whittington“. Pod jménem byla slova „Sklo Esthonia, Co.“ A adresa kanceláře v centru. Pan Whittington pokračoval:

„Kdybyste se u mě mohla zastavit zítra dopoledne v jedenáct hodin, vysvětlil bych vám svůj návrh podrobněji.“

„V jedenáct?“ opakovala Pentlička pochybovačně.

„V jedenáct.“

Pentlička se rozhodla.

„Dobře. Budu tam.“

„Děkuji vám. Hezký večer.“

Rozmáchlým gestem smekl a odešel. Pentlička za ním chvíli hleděla. Pak udělala rameny zvláštní pohyb, asi jako když se otřepe teriér.

„Dobrodružství začalo,“ řekla si polohlasem. „To bych ráda věděla, co ode mě chce? Ve vás je něco, čemu ani trochu nevěřím, pane Whittingtone. Ale na druhou stranu se vás taky ani trochu nebojím. A jak jsem už řekla a nepochybně ještě řeknu, malá Pentlička se o sebe dokáže postarat!“

Krátce a rozhodně kývla hlavou a rázně vykročila. Ovšem po chvíli dalších úvah odbočila ze své trasy na poštu. Tam chvíli přemýšlela s telegrafním formulářem v ruce. Myšlenka na to, že by mohla zbytečně vyplýtvat pět šilinků, ji pohnula k akci, a rozhodla se riskovat výdaj devíti pencí.

Při pohledu na pichlavé pero a hustý černý sirup, který tu zákazníkům milostivě nabízela vláda, se Pentlička rozhodla použít Tommyho tužku, kterou si nechala u sebe, a rychle napsala: „Nepodávej inzerát. Vysvětlím zítra.“ Adresovala telegram Tommymu do klubu, z kterého bude muset za jediný krátký měsíc odejít, pokud k němu nebude štěstěna štědrá natolik, aby mohl zaplatit další členský poplatek.

„Třeba ho zastihne,“ řekla si. „Rozhodně to stojí za pokus.“

Podala telegram a pak rázně vykročila domů; cestou se zastavila u pekaře a koupila si za tři pence čerstvé housky.

Později, když seděla ve své maličké komůrce pod střechou a žvýkala housky, uvažovala o budoucnosti. Co je to Sklo Esthonia, Co., a k čemu tak může potřebovat její služby? Pentlička pociťovala příjemně šimravé rozčilení. Venkovská fara se rozhodně zase vzdálila. Zítřek v sobě skrýval nové možnosti.

Ten večer trvalo dlouho, než Pentlička usnula, a když se jí to konečně podařilo, zdálo se jí, že po ní pan Whittington chtěl, aby myla hromadu Skla Esthonia, které kdoví proč nápadně připomínalo nemocniční talíře!

Do jedenácté chybělo asi pět minut, když Pentlička došla k domu, kde byly kanceláře společnosti Sklo Esthonia. Kdyby tam přišla příliš brzo, vypadala by zbytečně horlivě. Rozhodla se tedy dojít na konec ulice a zase zpátky. Také to provedla, takže úderem jedenácté vstupovala do budovy. Společnost sídlila v nejvyšším patře. Byl tu výtah, ale Pentlička se rozhodla jít pěšky.

Trochu zadýchaně se zastavila přede dveřmi z matného skla, na nichž bylo napsáno „Sklo Esthonia, Co.“.

Pentlička zaklepala. Když se zevnitř ozval hlas, stiskla kliku a vešla do malé a dost špinavé kanceláře.

Úředník středního věku se zvedl od stolu u okna a tázavě jí hleděl vstříc.

„Mám schůzku s panem Whittingtonem,“ řekla Pentlička.

„Tudy, prosím.“ Přešel ke dveřím v přepážce, označeným „Soukromá kancelář“, zaklepal, pak dveře otevřel a ustoupil, aby mohla vejít.

Pan Whittington seděl za velkým stolem pokrytým papíry. Pentlička cítila, že se jí potvrzuje její první dojem. S panem Whittingtonem nebylo něco v pořádku. Kombinace uhlazené blahobytnosti a uhýbavého pohledu nebyla pěkná.

Vzhlédl a kývl.

„Tak jste přišla? To je dobře. Posaďte se, prosím.“

Pentlička si sedla na židli proti němu. Dnes vypadala obzvlášť drobná a skromná. Seděla s plaše sklopenýma očima a pan Whittington zatím šustil svými papíry. Nakonec je odstrčil a naklonil se přes stůl.

„Tak tedy, milá mladá dámo, k věci.“ Na široké tváři se mu objevil úsměv. „Chcete práci? Mám pro vás nabídku. Co byste řekla na sto liber honoráře a všechny výdaje placené?“ Pan Whittington se opřel ve svém křesle a zavěsil si palce za průramky vesty.

Pentlička si ho ostražitě prohlížela.

„A charakter té práce?“ chtěla vědět.

„Formální – čistě formální. Příjemný výlet, nic víc.“

„Kam?“

Pan Whittington se znovu usmál.

„Do Paříže.“

„Aha,“ řekla Pentlička zamyšleně. V duchu si myslela: „No, kdyby se tohle dozvěděl otec, raní ho mrtvice. Ale do role obchodníka s bílým masem se mi pan Whittington nějak nehodí.“

„Ano,“ pokračoval pan Whittington. „Co by mohlo být příjemnější? Vrátit čas o pár let zpátky – myslím, že jen o velmi málo – a nastoupit do jednoho z těch okouzlujících pensionnats de jeunes filles, jichž je Paříž plná –“

Pentlička ho přerušila.

„Do penzionátu?“

„Přesně tak. Penzionát madame Colombierové na Avenue de Neuilly.“

Pentlička znala to jméno dobře. Vybranější zařízení neexistovalo. Několik jejích amerických přítelkyň se tam vzdělávalo. Tím víc z toho byla zmatená.

„Vy chcete, abych nastoupila k madame Colombierové? Na jak dlouho?“

„To závisí na okolnostech. Řekl bych tak na tři měsíce.“

„A to je všechno? Žádné jiné podmínky?“

„Vůbec žádné. Samozřejmě byste tam jela jako moje svěřenka a neudržovala byste v té době žádné styky se svými přáteli. Prozatím musím vyžadovat naprosté utajení. Mimochodem, vy jste Angličanka, že?“

„Ano.“

„Ale mluvíte s lehkým americkým přízvukem?“

„V nemocnici byla moje nejlepší kamarádka Američanka. Asi jsem ho od ní pochytila. Brzo se ho zase zbavím.“

„Naopak, bylo by patrně jednodušší, kdybyste se vydávala za Američanku. Detaily ze svého dosavadního života v Anglii byste se mohla prozradit snáz. Ano, to by myslím bylo mnohem lepší. Pak –“

„Okamžik, pane Whittingtone! Vy zřejmě automaticky předpokládáte, že budu souhlasit.“

Whittington se po ní překvapeně podíval.

„Jistě neuvažujete o tom, že byste odmítla, ne? Ujišťuji vás, že penzionát madame Colombierové je zařízení té nejvyšší úrovně a vysokých morálních standardů. A podmínky jsou velmi velkorysé.“

„Přesně tak,“ kývla Pentlička. „Právě o to jde. Podmínky jsou skoro až moc velkorysé, pane Whittingtone. Není mi skutečně jasné, proč by vám to mělo za tolik peněz stát.“

„Ne?“ řekl tiše Whittington. „Dobře tedy, řeknu vám to. Jistě bych mohl někoho získat za mnohem méně. Tuto částku jsem ochoten zaplatit za mladou dámu, která je dostatečně inteligentní a pohotová, aby svou roli dobře sehrála, a zároveň bude dostatečně diskrétní, aby nekladla příliš mnoho otázek.“

Pentlička se pousmála. Teď pan Whittington zabodoval.

„Ještě jedna věc. Zatím jste se nezmínil o panu Beresfordovi. Jakou ten v tom hraje roli?“

„Pan Beresford?“

„Můj partner,“ vysvětlila důstojně Pentlička. „Včera jste nás viděl spolu.“

„Aha, ano. Ale obávám se, že jeho služby potřebovat nebudeme.“

„V tom případě,“ Pentlička vstala, „to nepřichází v úvahu. Buď oba, nebo nikdo. Je mi líto, ale tak to prostě je. Těšilo mě, pane Whittingtone.“

„Počkejte okamžik. Uvidíme, třeba to půjde nějak zařídit. Posaďte se zase, slečno –,“ tázavě nedořekl.

Pentličku bodly výčitky svědomí, protože si vzpomněla na arciděkana. Rychle použila první jméno, které jí přišlo na mysl.

„Jane Finnová,“ dopověděla spěšně; a pak zůstala zírat s otevřenými ústy, protože ta dvě slova měla nečekaný efekt.

Z tváře pana Whittingtona se vytratila veškerá žoviálnost. Zrudl hněvem a na čele mu vystoupily žíly. A za tím vším se objevila jakási nevěřícná obava. Naklonil se dopředu a zuřivě sykl:

„Tak takhle to tedy hrajete, co?“

Pentlička, i když ji to naprosto šokovalo, neztratila hlavu. Neměla nejmenší ponětí, jak to Whittington myslí, ale odjakživa uměla rychle uvažovat a považovala za nezbytné „neztratit glanc“, jak tomu říkala.

Whittington pokračoval:

„Tak vy jste si se mnou hrála, co, celou tu dobu, jako kočka s myší? Celou dobu jste věděla, k čemu vás chci, ale hrála jste se mnou komedii. Je to tak, co?“ Už se uklidňoval. Brunátnost mu mizela z tváře. Probodl ji pohledem. „Kdo žvanil? Rita?“

Pentlička zavrtěla hlavou. Pochybovala, že by tuhle iluzi udržela moc dlouho, ale uvědomovala si, že je důležité do toho onu neznámou Ritu nezatáhnout.

„Ne,“ odpověděla zcela po pravdě. „Rita o mně nic neví.“

Pořád ještě ji provrtával očima.

„Kolik toho víte?“ vyjel na ni.

„Jen velice málo,“ odpověděla Pentlička a potěšilo ji, že místo aby se Whittington uklidnil, vyvedlo ho to z míry ještě víc. Kdyby se byla chlubila, jak moc toho ví, mohla v něm vyvolat pochybnosti.

„Ale dost,“ zavrčel pan Whittington, „abyste sem přišla a vytáhla na mě to jméno.“

„Může to být moje skutečné jméno,“ připomněla mu Pentlička.

„Myslíte si, že je pravděpodobné, aby existovaly dvě dívky s takovýmhle jménem?“

„Nebo jsem na něj třeba přišla náhodou,“ pokračovala Pentlička, rozjařená tím, jaký úspěch má pravdomluvnost.

Pan Whittington uhodil pěstí do stolu.

„Přestaňte s tím! Kolik toho víte? A kolik chcete?“

Ta poslední tři slova značně podnítila Pentliččinu fantazii, zvlášť po skromné snídani a včerejších houskách k večeři. Dobrodružství, v němž teď hrála roli, se sice jídla netýkalo, ale Pentlička nepochybovala o tom, že i důsledky tohoto druhu by mohly být zajímavé. Narovnala se a usmála se na pana Whittingtona jako někdo, kdo má situaci pevně v rukou.

„Můj milý pane Whittingtone,“ řekla, „máte pravdu, vyložme karty na stůl. A nezlobte se prosím tolik. Včera jste mě slyšel říkat, že se hodlám živit svým důvtipem. Teď jsem vám dokázala, že nějaký důvtip mám! Připouštím, že znám jisté jméno, ale možná tím moje znalosti končí.“

„Ano – a možná, že ne,“ zavrčel pan Whittington.

„Vy mi pořád něco podsouváte,“ lehce si povzdechla Pentlička.

„Jak jsem už jednou říkal,“ vztekal se Whittington, „nechte toho a k věci. Na to neviňátko si přede mnou nehrajte. Víte mnohem víc, než jste ochotná přiznat.“

Pentlička chvilku obdivovala vlastní obratnost a pak tiše řekla:

„Nerada bych vám odporovala, pane Whittingtone.“

„Takže jsme zase u té samé otázky – kolik?“

Pentlička měla dilema: zatím Whittingtona oklamala dokonale, ale uvést nějakou nepravděpodobnou sumu by mohlo vzbudit jeho podezření. Pak ji něco napadlo.

„Řekněme tedy nějakou malou zálohu hned a podrobněji že bychom to rozebrali později?“

Whittington po ní šlehl zlým pohledem.

„Takže vydírání?“

Pentlička se mile usmála.

„Ale ne! Dejme tomu platba za služby předem?“

Whittington si odfrknul.

„Víte,“ vysvětlila mu sladce Pentlička, „já nejsem zase tak moc na peníze!“

„Vy jste pěkné číslo a nic jiného,“ zavrčel Whittington s jakýmsi neochotným obdivem. „Dostala jste mě. Myslel jsem, že jste poddajná holčička, která má právě tak dost rozumu, aby úspěšně splnila můj úkol.“

„Život,“ pronesla filozoficky Pentlička, „je zkrátka plný překvapení.“

„Ale tak jako tak,“ pokračoval Whittington, „někdo mluvil. Říkáte, že Rita to není. Tak tedy –? Ano, vstupte!“

Úředník, který předtím diskrétně zaklepal, teď vešel a položil k lokti svého nadřízeného papírek.

„Telefonický vzkaz pro vás, pane.“

Whittington papírek popadl a přečetl. Čelo se mu zachmuřilo.

„Děkuji, Browne. Můžete jít.“

Úředník odešel a zavřel za sebou dveře. Whittington se obrátil k Pentličce.

„Přijďte zítra ve stejnou dobu. Teď mám práci. Tady máte zatím padesátku.“

Rychle odpočítal několik bankovek, přistrčil je přes stůl k Pentličce a vstal. Zjevně si už přál, aby co nejrychleji odešla.

Dívka si obchodnicky přepočítala peníze, vložila je do kabelky a vstala.

„Na shledanou, pane Whittingtone,“ řekla zdvořile. „Vlastně bych měla říct au revoir.“

„Přesně tak. Au revoir!“ Whittington se už zase choval skoro žoviálně a tento obrat vzbudil v Pentličce poněkud obavy. „Au revoir, moje chytrá a okouzlující mladá dámo.“

Pentlička spěchala zlehka ze schodů. Zmocnilo se jí divoké nadšení. Na blízkých věžních hodinách bylo za pět minut dvanáct.

„Překvapíme Tommyho!“ rozhodla se Pentlička a mávla na taxi.

Vůz zastavil nad schody do metra. Tommy stál hned u vchodu. Když uviděl Pentličku, rozběhl se k ní, aby jí pomohl vystoupit, oči doslova vytřeštěné překvapením. Mile se na něj usmála a řekla mírně nepřirozeným tónem:

„Mohl bys to zaplatit, starouši? Nemám u sebe nic menšího než pětilibrovku!“

Třetí kapitola

Zádrhel

Ten okamžik nebyl zas tak triumfální, jak být měl. Především zdroje Tommyho kapes byly poněkud omezené. Nakonec se jízdné nějak shledalo, přičemž dáma si vzala plebejsky zpátky dvě pence, a řidič, který stále ještě držel v hrsti nejrůznější drobné, se chystal odjet, když se ještě naposled chraplavě dotázal, co si jako ten pán myslí, že mu dává?

„Asi jsi mu dal moc, Tommy,“ podotkla Pentlička nevinně. „Nejspíš ti chce ještě něco vrátit.“

Patrně tato poznámka byla poslední kapkou, která přiměla řidiče, aby se pohnul.

„No tedy,“ řekl pan Beresford, který konečně mohl dát volný průchod svým pocitům, „co tě to propána napadlo, brát si taxíka?“

„Šla jsem pozdě a bála jsem se, abys na mě nečekal,“ řekla Pentlička vlídně.

„Bála ses, abych na tebe nečekal! Pane Bože, ty to vidíš!“ zvolal pan Beresford.

„A vážně a doopravdy,“ pokračovala Pentlička a hodně doširoka otevřela oči, „opravdu nemám nic menšího než pětilibrovku.“

„Tohle jsi zahrála moc hezky, kamarádko, jenže ten chlápek ti na to stejně neskočil – ani na chvilku!“

„Ne,“ pokývla Pentlička zamyšleně, „nevěřil tomu. To je právě to zvláštní. Když mluvíš pravdu, nikdo ti nevěří. To jsem zjistila dneska dopoledne. Tak se pojď naobědvat. Co třeba do Savoye?“

Tommy se zasmál.

„Co třeba do Ritzu?“

„Když tak o tom uvažuji, jsem pro Picadilly. Je to blíž. Nebudeme si muset zase brát taxi. Pojď.“

„To má být nějaký nový druh humoru? Nebo ti už vážně přeskočilo?“ ptal se Tommy.

„To druhé je správně. Přišla jsem k penězům a ten šok byl na mě moc! Na tenhle konkrétní druh duševní nemoci mi lékař předepsal neomezený výběr předkrmů, humra à la americaine, kuře Newberg a pêche Melba! Tak pojď, vyrazíme na ně!“

„Pentličko, holka zlatá, vážně, co to do tebe vjelo?“

„Ty jeden nevěřící Tomáši!“ Pentlička otevřela kabelku. „Podívej, tady a tady a tady!“

„Prosím tě, ženská, nemávej tady takhle librami!“

„To nejsou libry. Jsou pětkrát lepší, a tahle je dokonce desetkrát lepší!“

Tommy zakvílel:

„Já jsem se musel opít a ani o tom nevím! Zdá se mi to, Pentličko, nebo vážně vidím velké množství pětilibrovek, které se mi nebezpečným způsobem pohybují před nosem?“

„Pravdu díš, ó králi! Tak co, už se konečně půjdeme najíst?“

„Půjdu, kamkoli budeš chtít. Ale co jsi udělala? Vyloupila banku?“

„Na všechno dojde. Picadilly Circus je odporné místo, a támhle se na nás řítí obrovský autobus. No nebyla by to škoda, nechat zabít ty pětilibrovky?“

„Do grilu?“ zeptal se Tommy, když se bezpečně dostali na protější chodník.

„Ta druhá restaurace je dražší,“ protestovala Pentlička.

„To je leda nekřesťanská hříšná rozhazovačnost. Pojď dolů.“

„A víš určitě, že tam dostanu všechno to, co chci?“

„Myslíš to krajně nezdravé menu, které jsi právě vyjmenovala? Samozřejmě že ano – nebo aspoň tolik, kolik je dobré pro tvoje zdraví.“

„A teď povídej,“ neudržel už Tommy svou zvědavost na uzdě, když se usadili mezi spoustou předkrmů, o nichž Pentlička snila.

Slečna Cowleyová mu to řekla.

„A zvláštní na tom je,“ uzavřela, „že jsem si to jméno Jane Finnová vážně vymyslela! Nechtěla jsem říct svoje vlastní kvůli chudákovi svému tatínkovi – pro případ, že bych se zapletla do něčeho ne tak docela čistého.“

„Možná to tak bylo,“ řekl Tommy pomalu, „ale nevymyslela sis ho.“

„Cože?“

„Ne, já jsem ti ho řekl. Nevzpomínáš si? Říkal jsem ti včera, že jsem zaslechl dva lidi, jak spolu mluvili o nějaké ženě jménem Jane Finnová? Proto se ti to tak rychle vybavilo.“