Nic mě nezlomí

Nic mě nezlomí

Ovládněte svoji mysl a dokažte nemožné

David Goggins

Euromedia

Copyright © 2018 Goggins Built Not Born, LLC

All rights reserved.

Translation © Tomáš Piňos, 2024

ISBN 978-80-242-9974-7

Obsah

ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

PODĚKOVÁNÍ

O AUTOROVI

VYTRVALÉMU HLASU V MOJÍ HLAVĚ,

KTERÝ MI NIKDY NEDOVOLÍ PŘESTAT

PŘEDBĚŽNÉ NAŘÍZENÍ

ČASOVÉ PÁSMO: 24/7

ÚKOL: SAMOSTATNÁ MISE

1. SITUACE: Hrozí vám, že prožijete tak pohodlný a snadný život, že umřete, aniž byste poznali svůj skutečný potenciál.

2. MISE: Osvobodit svoji mysl. Navždy opustit mentalitu oběti. Plně zodpovídat za všechny aspekty svého života. Vybudovat nezničitelné základy.

3. PROVEDENÍ:

a. Přečtěte celou tuto knihu. Prostudujte uvedené metody, přijměte všech deset výzev. Zopakujte si to. Opakování zocelí vaši mysl.

b. Vykonáváte-li svoji práci co nejlépe, bude to obtížné. V této misi nejde o to, abyste se cítili lépe. Jde o to, abyste byli lepší a více ovlivnili svět.

c. Nepřestávejte, když budete unavení. Přestaňte, až skončíte.

4. TAJNÉ: Toto je příběh o hrdinovi, kterým jste vy.

VELITEL: DAVID GOGGINS

PODPIS: Obrázek

HODNOST A SLUŽBA: VELITEL, U.S. NAVY SEALS, PENZIONOVÁN

ÚVOD

Uvědomujete si, kým opravdu jste a co dokážete?

Jsem si jistý, že si to myslíte, to ale nemusí znamenat, že je to pravda. Popírání je základní komfortní zóna.

Nemějte ale obavy – netýká se to jen vás. V každém městě, v každé zemi, po celém světě se miliony lidí potulují ulicemi, mají mrtvolné oči jako zombie, jsou závislí na pohodlí, přijímají mentalitu oběti a neznají svůj skutečný potenciál. Vím to, protože je neustále potkávám a býval jsem jedním z nich, stejně jako vy.

Měl jsem k tomu zatraceně dobrý důvod.

Život se se mnou nemazlil. Narodil jsem se v chudé rodině, vyrůstal mezi zoufalci, trápil se ve škole a byl nazýván negrem častěji, než bych spočítal.

Byli jsme chudí, přežívali na sociálních dávkách, bydleli ve státem dotovaných bytech a utápěli se v depresi. Žil jsem v otřesných podmínkách a moje vyhlídky do budoucnosti byly naprosto bezútěšné.

Velmi málo lidí ví, jaké to je být na dně, já to ale vím. Je to jako tekoucí písek. Uchopí vás, vcucne a nepustí. Když je život takový, je snadné nechat se unášet proudem a neustále činit stejné volby, které vás zabíjí.

Každý z nás ale koná navyklá rozhodnutí, jež nás omezují. Je to stejně přirozené jako západ slunce a zásadní jako gravitace. Naše mozky tak fungují, což je důvod, proč je motivace k ničemu. I nejlepší způsob povzbuzování nebo svépomocný fígl jsou jen dočasným řešením. Nezmění fungování vašeho mozku. Nezesílí váš hlas a nepovznesou váš život. Motivace nezmění nikoho. Jen já jsem mohl vyřešit svůj zoufalý život.

Vyhledával jsem tedy bolest, zamiloval se do trápení a nakonec se z největšího slabocha na světě stal nejtvrdším mužem, kterého kdy stvořil Bůh.

Možná jste měli mnohem lepší dětství než já a váš život je i teď hodně slušný. Pravděpodobně ale využíváte jen zhruba 40 procent svých schopností, bez ohledu na to, kým jste, kým jsou nebo byli vaši rodiče nebo kolik peněz máte.

Je to velká škoda.

Všichni můžeme dokázat mnohem víc.

Před lety jsem byl pozván na skupinovou diskusi v Massachusettském technologickém institutu. Nikdy jsem nestudoval na univerzitě. Stěží jsem vystudoval střední školu a náhle jsem se nacházel v jedné z nejprestižnějších vzdělávacích institucí v zemi, abych diskutoval o mentální odolnosti. Jeden uznávaný profesor během této debaty řekl, že máme všichni genetická omezení. Že nemůžeme dělat určité věci bez ohledu na to, jak jsme mentálně odolní. Když narazíme na genetický strop, mentální odolnost je mimo hru, uvedl.

Zdálo se, že všichni přítomní přijímají jeho verzi reality, protože tento profesor s definitivou byl známý tím, že zkoumal mentální odolnost. Byla to jeho celoživotní práce. Podle mě to ale byly kraviny.

Do té chvíle jsem byl zticha, protože jsem byl obklopený chytrými lidmi a cítil se hloupě. Pak si ale někdo v publiku všiml mého výrazu a zeptal se, jestli s tím souhlasím. A když mi někdo položí přímou otázku, nejsem stydlivý.

„Je lepší to prožívat než studovat,“ řekl jsem a otočil se k profesorovi. „Co jste řekl, platí u většiny lidí, není to ale stoprocentní. Někteří z nás jsou vždycky ochotní vzdorovat nepřízni osudu.“

Řekl jsem, že z mých zkušeností vyplývá, že se může kdokoli stát úplně jiným člověkem a dokázat věci, které takzvaní odborníci považují za nemožné, vyžaduje to ale spoustu odvahy, pevnou vůli a obrněnou mysl.

Filozof Hérakleitos, který se narodil v 6. století př. n. l. v perské říši, měl pravdu, když psal o mužích na bojišti. „Vkaždé stovce mužů,“ napsal, „je deset mužů, kteří by tam neměli být, osmdesát mužů, kteří jsou pouhé cíle, devět skutečných bojovníků, kteří vyhrávají bitvy, a jeden, jenž je válečník…“

Od chvíle, kdy se poprvé nadechnete, můžete kdykoli zemřít. Můžete rovněž nalézt svoji velikost a stát se válečníkem. Musíte se ale vyzbrojit na bitvu. Jen vy můžete ovládnout svoji mysl, což je předpoklad odvážného života plného úspěchů, které většina lidí považuje za nedosažitelné.

Nejsem geniální jako profesoři z MIT, jsem ale válečník. Příběh mého podělaného života, který si přečtete, osvětlí osvědčenou cestu k sebeovládání a podnítí vás k tomu, abyste čelili realitě, byli zodpovědní, překonávali bolest, naučili se milovat věci, z nichž máte strach, radovali se z nezdarů, žili naplno a ujasnili si, kým opravdu jste.

Lidé se mění prostřednictvím studia, návyků a prožitků. Z mého příběhu je zřejmé, čeho jsou tělo a mysl schopné, když fungují na plný výkon, a jak toho lze dosáhnout. Ať už čelíte rasismu, sexismu, zraněním, rozvodu, depresi, obezitě, tragédii nebo chudobě, podněcuje vás to k proměně.

Kroky, popsané v této knize, představují evoluční algoritmus, který odstraňuje bariéry, přináší slávu a trvalý klid.

Doufám, že jste připravení. Je na čase, abyste šli do války se sebou.

1. KAPITOLA

MĚL JSEM BÝT STATISTICKÝ

ÚDAJ

V krásné čtvrti jsme nalezli peklo. MěstečkoWilliamsville nabízelo v roce 1981 nejhezčí nemovitosti v oblasti Bufalla. Bylo plné zeleně a přátelské a jeho bezpečné ulice byly lemované hezoučkými domy, ve kterých žili vzorní občané. Lékaři, právníci, manažeři ocelárny, zubaři a profesionální fotbalisté tam žili s milujícími manželkami a dětmi. Automobily byly nové, silnice čisté, možnosti neomezené. Hovoříme o žijícím, dýchajícím americkém snu. Peklem byl pozemek v ulici Paradise Road.

Bydleli jsme tam ve dvoupatrovém dřevěném domě se čtyřmi ložnicemi a čtyřmi hranatými pilíři rámujícími verandu, před kterou byl největší, nejzelenější trávník ve Williamsville. Měli jsme zeleninovou zahradu, garáž s vozy Rolls Royce Silver Cloud z roku 1962 a Mercedes 450 SLC a zářivý, černý Chevrolet Corvette z roku 1981 na příjezdové cestě. Všichni lidé z Paradise Road žili téměř na vrcholu potravního řetězce a většina našich sousedů se domnívala, že my, takzvaně šťastná a spořádaná Gogginsova rodina, jsme na tom nejlépe. Nablýskaný zevnějšek ale skrýval mnohem víc věcí, než kolik jich odhaloval. Sousedé nás vídali během většiny pracovních dnů v 7 hodin ráno na příjezdové cestě. Můj otec, Trunnis Goggins, nebyl vysoký, byl ale pohledný a měl postavu boxera. Nosil obleky šité na míru, měl vřelý a upřímný úsměv. Vypadal jako úspěšný obchodník na cestě do práce. Moje matka Jackie byla o sedmnáct let mladší, štíhlá a krásná. Já a můj bratr jsme byli upravení, nosili jsme džíny a pastelové košile a na zádech jsme měli batoh jako ostatní děti. Bílé děti. V naší verzi bohaté Ameriky byla každá příjezdová cesta prostorem přikyvování a mávání předtím, než rodiče a jejich potomci vyrazili do práce a školy. Sousedi viděli, co chtěli vidět. Nikdo nenahlížel příliš do hloubky.

Což bylo dobré. Gogginsova rodina se ve skutečnosti právě vrátila po další probdělé noci domů, a pokud byla naše ulice peklem, znamenalo to, že jsem žil se samotným Ďáblem. Jakmile sousedé zavřeli dveře a zmizeli za rohem, otcův úsměv vystřídal zamračený výraz. Dal nám příkazy a šel se domů vyspat, naše práce ale nebyla hotová. Můj bratr Trunnis mladší a já jsme museli někde být a bylo na naší nevyspané matce, aby nás tam dopravila.

V roce 1981 jsem chodil do první třídy a ve škole jsem býval jako omámený. Nešlo o to, že by učitelé byli příliš přísní – alespoň prozatím. Problém byl v tom, že jsem nevydržel v bdělém stavu. Zpěvný hlas učitelky byl mojí ukolébavkou, moje zkřížené ruce na stole pohodlným polštářem a její břitká slova – když zjistila, že sním – nepříjemným budíkem, který nepřestával vřískat. Takto malé děti jsou jako houby. Neuvěřitelně rychle nasávají jazyk a myšlenky a budují základy celoživotních dovedností, jakými jsou čtení, pravopis a základní matematika. Já jsem ale v noci pracoval a nedokázal se většinou na nic soustředit, kromě toho, že jsem se snažil zůstat vzhůru. Během přestávek a tělocviku to ale bylo úplně jiné. Na hřišti bylo snadné zůstat při smyslech. Těžší bylo skrývání. Košile mi nesměla sklouznout. Nemohl jsem nosit kraťasy. Modřiny byly varovné signály, které jsem nemohl odhalit, protože kdybych to udělal, přibyly by mi další. Na hřišti a ve třídě jsem ale věděl, že jsem alespoň na chvíli v bezpečí. Byl to prostor, v němž se ke mně nemohl dostat, alespoň fyzicky. Můj bratr prožíval něco podobného v šesté třídě, což byl jeho první ročník na střední škole. I on měl rány, které skrýval, a musel dohánět spánek, protože jakmile zazvonil zvon, začal skutečný život.

Cesta z Williamsville do čtvrti Masten ve východním Bufallu trvala zhruba půl hodiny. Masten byl tak jako značná část východního Bufalla vesměs černošská, drsnější čtvrť; na počátku 80. let 20. století to ale nebylo úplné ghetto. Tehdy tam ještě hučela ocelárna Bethlehem a Bufallo bylo největší ocelářské město v Americe. Většina černých i bílých mužů měla solidní zaměstnání a vydělávala si na živobytí, což znamenalo, že byznys v Mastenu byl dobrý. Pro mého otce byl dobrý vždycky.

Když měl dvacet let, vlastnil koncesi na distribuci Coca--Coly a čtyři doručovací trasy v oblasti Bufalla. V tomto věku si vydělával slušné peníze, měl ale větší sny a plány do budoucna. Jeho budoucnost měla čtyři kolečka a diskotékovou hudbu. Když zavřeli místní pekárnu, pronajal si tu budovu a vybudoval jedno z prvních kluzišť, na kterých se jezdilo na kolečkových bruslích.

O deset let později byl Skateland přemístěn do budovy na Ferry Street, jež zabírala téměř půl bloku uprostřed čtvrti Masten. Otec otevřel nad kluzištěm bar, který pojmenoval Vermillion Room. V 70. letech 20. století to bylo oblíbené místo a otec tam poznal moji matku, která měla tehdy pouhých devatenáct let, zatímco on měl třicet šest. Bylo to poprvé, kdy byla mimo domov. Jackie vyrostla v katolické rodině. Trunnis byl syn duchovního a znal křesťanský jazyk, takže se mohl vydávat za věřícího, což se jí zamlouvalo. Především ale podlehla jeho kouzlu.

Trunnis mladší se narodil v roce 1971. Já jsem přišel na svět v roce 1975, a když jsem měl šest let, byla posedlost kolečkovými bruslemi a diskotékovou hudbou maximální. Skateland se otřásal každý večer. Obvykle jsme tam přišli kolem páté odpoledne, a zatímco bratr pracoval ve stánku – připravoval popcorn, griloval hot dogy a pekl pizzu – já jsem třídil brusle podle velikosti a stylu. Každé odpoledne jsem stál na stoličce, sprejoval je aerosolem a vyměňoval gumové brzdy. Zápach aerosolu mě obklopoval a pronikal do nosních dírek. Oči jsem měl neustále podlité krví. Nic jiného jsem celé hodiny necítil. Musel jsem to ale ignorovat a dřít. Můj otec, který pouštěl hudbu, se totiž pořád díval, a kdyby některé brusle chyběly, schytal bych to. Před otevřením kluziště jsem vyleštil podlahu mopem, který byl větší než já.

Skateland, věk 6 let

Kolem šesté hodiny nás matka zavolala na večeři v kanceláři. Žila v permanentním stavu popírání, její mateřský instinkt byl ale skutečný a projevoval se snahou o normálnost. Každý večer umístila na podlahu kanceláře dva elektrické vařiče, posadila se a připravila kompletní večeři – pečené maso, brambory, zelené fazolky a housky, zatímco otec řešil účetnictví a vyřizoval telefonáty.

Jídlo bylo dobré, i v pouhých šesti letech jsem si ale uvědomoval, že je naše „rodinná večeře“ zoufalá imitace toho, co konzumuje většina rodin. Kromě toho jsme jedli rychle. Neměli jsme čas na to, abychom si jídlo vychutnali, protože se v 19:00 otevřelo kluziště a všichni jsme museli být připravení na svých místech. Otec byl šerif, a jakmile vstoupil do kóje pro dýdžeje, měl nás pod dohledem. Sledoval celý prostor jako vševidoucí oko, a když jsme něco zpackali, dal nám to najevo.

Dokud svítila ostrá stropní světla, nebylo to tam nijak úchvatné, jakmile je ale otec ztlumil, kluziště zalila červená barva, odrážela se od zrcadlové koule a vytvářela iluzi bruslařské diskotéky. Během víkendů i pracovních dnů se tam nahrnuly stovky bruslařů. Většinou tam přicházely rodiny, které platily 3 dolary za vstupné a půl dolaru za brusle.

Pronajímal jsem brusle a byl jsem na to sám. Nosil jsem tu stoličku jako berlu. Bez ní by mě zákazníci ani neviděli. Větší brusle byly pod pultem, zatímco ty menší byly uložené tak vysoko, že jsem musel šplhat po regálech, což návštěvníky vždycky rozesmálo. Máma byla jediná pokladní. Vybírala od všech vstupné a pro Trunnise byly peníze vším. Počítal přicházející zákazníky a v reálném čase kalkuloval příjmy, aby měl hrubou představu, co může očekávat, až po uzavření kluziště přepočítá peníze v pokladně. A bylo lepší, když tam bylo všechno.

Všechny peníze byly jeho. My ostatní jsme za tu dřinu nedostali ani cent. Moje matka neměla nikdy vlastní peníze. Neměla bankovní účet ani kreditní karty. Otec všechno kontroloval a my jsme věděli, co by se stalo, kdyby v pokladně něco chybělo.

Žádný zákazník o tom samozřejmě nevěděl. Pro návštěvníky byl Skateland snový podnik, vlastněný a provozovaný naší rodinou. Táta pouštěl vinylové ozvěny disca a funku a zárodky burácejícího hip-hopu. Basy se odrážely od červených stěn, zněly tam skladby místního oblíbence Ricka Jamese, hity kapely Funkadelic George Clintona a první nahrávky hip-hopových inovátorů Run-DMC. Některé děti bruslily rychle. I já jsem to míval rád, bývalo tam ale hodně tanečníků na bruslích.

Rodiče zůstávali jednu nebo dvě hodiny v přízemí a bruslili nebo sledovali, jak jejich děti krouží po kluzišti, posléze se ale vytratili do patra, a když jich tam byl dostatečný počet, Trunnis opustil kóji pro dýdžeje a připojil se k nim. Táta byl považován za neoficiálního starostu Mastenu a byl falešný politik do morku kostí. Zákazníci byli jeho cíle a netušili, že mu na nich absolutně nezáleží, bez ohledu na to, kolik jim nalil drinků nebo s kolika z nich se objal. Znamenali pro něj peníze. Když někomu nalil drink zdarma, udělal to, protože věděl, že si dotyčný člověk koupí dva nebo tři další.

I když jsme občas organizovali celonoční bruslení a čtyřiadvacetihodinové bruslařské maratony, Skateland se obvykle zavíral v 10 hodin večer. Máma, bratr a já jsme pak pokračovali v práci, lovili krvavé tampony z toalet plných výkalů, větrali oba záchody, ve kterých se držel marihuanový opar, seškrabávali žvýkačky z podlahy kluziště plné bakterií, čistili kuchyň a dělali inventuru. Před půlnocí jsme se polomrtví dopachtili do kanceláře. Já a bratr jsme si tam lehli na pohovku, hlavy jsme měli proti sobě a máma nás přikryla dekou. Strop se přitom otřásal basovými tóny funku.  

Máma pořád pracovala.

Jakmile vešla do baru, Trunnis ji přiměl, aby hlídala u dveří nebo běžela do sklepa a přinesla bedny s alkoholem. Vždycky bylo třeba vykonat nějakou podřadnou práci a ona se ani na chvíli nezastavila, zatímco otec sledoval celý bar. Rick James, rodák z Bufalla a jeden z nejbližších přátel mého otce, se tam zastavil pokaždé, když byl ve městě, a na chodníku zaparkoval svůj Excalibur. To auto bylo znamením pro obyvatele chudé čtvrti, že dorazil Superfreak. Nebyl jedinou celebritou, která tam chodila. O. J. Simpson byl jednou z největších hvězd NFL a se spoluhráči z týmu Bufallo Bills byl pravidelným návštěvníkem, stejně jako Teddy Pendergrass a Sister Sledge. Pokud tato jména neznáte, vyhledejte si je.

Kdybych byl starší a můj otec byl dobrý člověk, možná bych byl na tyto kulturní chvíle hrdý, děti ale takový život neláká. Jako bychom se všichni rodili s patřičně seřízeným morálním kompasem bez ohledu na to, kdo jsou naši rodiče a co dělají. Když máte šest, sedm nebo osm let, víte, co je správné a co je na prd. A když se narodíte do smršti strachu a bolesti, uvědomujete si, že to tak nemusí být a že vás pravda sžírá jako střepina v provinilé mysli. Můžete to ignorovat, pulzující bolest ale neustává, zatímco dny a noci splývají do rozmazané vzpomínky.

Některé okamžiky ale vyčnívají a situace, o které právě přemýšlím, mě tíží dodnes. Byl to večer, během něhož přišla máma do baru dříve než obvykle a nachytala otce, jak lichotil ženě, která byla o deset let mladší než ona. Trunnis si všiml, že ho pozoruje, a pokrčil rameny, zatímco máma na něj zírala a vypila dva panáky whisky Johnnie Walker Red, aby se zklidnila. Její reakce se mu vůbec nelíbila.

Věděla, co se děje, že Trunnis vozil prostitutky přes hranici do Fort Erie v Kanadě. Letní chata, patřící řediteli jedné z největších bank v Buffalu, sloužila i jako bordel. Otec dal bankéřům svoje holky k dispozici kdykoli, když potřeboval větší půjčku, a vždycky ji dostal. Máma věděla, že mladá žena, kterou pozorovala, byla jednou z prostitutek. Už ji předtím viděla. Jednou je nachytala při sexu v kanceláři na pohovce, na níž spaly její děti téměř každou noc. Když je tam našla, ta žena se na ni usmála. Trunnis pokrčil rameny. Máma o tom věděla, vidět to na vlastní oči bylo ale vždycky velmi nepříjemné.

Kolem půlnoci jela matka se členem ostrahy do banky, aby vložila peníze na účet. Naléhal na ni, aby opustila otce. Chtěl, aby od něj odešla během oné noci. Patrně věděl, co se stane. Matka to také věděla, nemohla ale utéct, protože neměla žádný nezávislý zdroj obživy a nechtěla nás nechat v jeho péči. Kromě toho neměla žádné právo na společný majetek, protože si ji Trunnis nikdy nechtěl vzít, což byla hádanka, kterou teprve začínala rozplétat. Matka pocházela ze solidní rodiny, patřící ke střední třídě, a byla vždycky ctnostná. Otec to nesnášel, choval se k prostitutkám lépe než k matce svých dětí a takto ji uvěznil. Byla na něm stoprocentně závislá, a kdyby ho chtěla opustit, musela by odejít s prázdnýma rukama.

S bratrem jsme se ve Skatelandu nikdy dobře nevyspali. Strop se příliš otřásal, protože se kancelář nacházela přímo pod kluzištěm. Když tam matka během oné noci vstoupila, byl jsem už vzhůru. Usmívala se, všiml jsem si ale, že měla v očích slzy. Vzpomínám si, že jsem cítil pach whisky z jejích úst, když mě co nejněžněji vzala do náruče. Otec tam přišel po chvíli, neupravený a naštvaný. Vytáhl pistoli, kterou měl schovanou pod polštářem, na kterém jsem spal (ano, čtete správně, pod polštářem, na němž jsem spal v šesti letech, byla nabitá zbraň!), ukázal mi ji a pak ji zastrčil do pouzdra, jež měl pod nohavicí. Ve druhé ruce měl dvě hnědé, papírové nákupní tašky, ve kterých bylo téměř 10 000 dolarů. Až do té chvíle to byla běžná noc.

Rodiče cestou domů nemluvili, napětí mezi nimi ale doutnalo. Máma vjela na příjezdovou cestu na Paradise Road před šestou ráno, o něco dříve než obvykle. Trunnis vyklopýtal z auta, vyřadil alarm, vysypal peníze na kuchyňský stůl a šel nahoru. Následovali jsme ho a máma nás oba uložila do postele, políbila na čelo a zhasla světlo. Pak se odebrala do ložnice, kde na ni čekal a hladil svůj kožený opasek. Trunnis neměl rád, když na něj máma zírala, obzvláště na veřejnosti.

„Tento opasek cestoval až z Texasu, aby tě zmrskal,“ řekl klidně. Pak s ním začal švihat. Matka se někdy bránila a udělala to i během oné noci. Hodila mu na hlavu mramorový svícen. Přikrčil se a svícen narazil do zdi. Utekla do koupelny, zamkla dveře a schoulila se na toaletě. Rozkopl dveře a tvrdě ji udeřil rukou. Praštila se hlavou do zdi. Byla téměř v bezvědomí, když ji uchopil za vlasy a vlekl chodbou.

S bratrem jsme to slyšeli a sledovali, jak ji táhl po schodech do přízemí. Pak se nad ní sklonil s opaskem v ruce. Krvácela ze spánku a rtu a pohled na její krev mě roznítil. Moje nenávist v té chvíli překonala strach. Seběhl jsem dolů a skočil mu na záda, bušil do něj maličkými pěstmi a škrábal mu oči. Zaskočilo ho to a spadl na jedno koleno. Naříkal jsem nad ním.

„Nebij moji mámu,“ ječel jsem. Shodil mě na podlahu, připlížil se ke mně s opaskem v ruce a otočil se na mámu.

„Vychováváš gangstera,“ řekl s lehkým úsměvem.

Když se po mně začal ohánět opaskem, schoulil jsem se do klubíčka. Cítil jsem, jak mi na zádech přibývají modřiny, zatímco se máma plazila k domovním dveřím. Zmáčkla nouzové tlačítko a rozezněl se alarm. Trunnis ztuhnul, pohlédl na strop, utřel si čelo rukávem, zhluboka se nadechl, stočil a zapnul opasek a šel nahoru, aby ze sebe smyl veškeré zlo a nenávist. Policisté byli na cestě a on to věděl.

Matčina úleva měla krátké trvání. Když přijeli policisté, Trunnis se s nimi potkal ve dveřích. Pohlédli přes jeho rameno na mámu, která stála kousek za ním, obličej měla opuchlý a pokrytý zaschlou krví. Byla to ale jiná doba. Hnutí #metoo tehdy neexistovalo a oni ji ignorovali. Trunnis jim řekl, že o nic nešlo. Byla to jen nezbytná domácí disciplína.

„Prohlédněte si tento dům. Vypadá to tady, jako bych týral manželku?“ zeptal se. „Dávám jí norkové kožichy a diamantové prsteny, snažím se, aby měla všechno, co chce, a ona mi hodí na hlavu mramorový svícen. Je zkažená.“

Policisté se s otcem hihňali, zatímco je doprovázel k autu. Odjeli, aniž by ji vyslechli. Ráno už ji neudeřil. Nemusel. K psychické újmě už došlo. Od té chvíli nám bylo jasné, že pokud šlo o Trunnise a zákony, nastala lovecká sezona a my jsme byli lovná zvěř.

Během dalšího roku se náš harmonogram příliš nezměnil a bití pokračovalo, zatímco se máma snažila zastřít temnotu kousky světla. Věděla, že jsem chtěl být skaut, a přihlásila mě do místního oddílu. Vzpomínám si, jak jsem si jednou v sobotu oblékl tu modrou košili. Byl jsem hrdý na to, že nosím uniformu, a věděl jsem, že mohu alespoň několik hodin předstírat, že jsem normální dítě. Když jsme šli ke dveřím, máma se usmívala. Nebyl jsem hrdý a ona se neusmívala jen kvůli mému členství ve skautském oddílu. Bylo v tom něco hlubšího. Snažili jsme se nalézt něco pozitivního v naší bezútěšné situaci. Byl to důkaz toho, že na nás záleží a nejsme úplně bezmocní.

Otec se tehdy vrátil z baru.

„Kam jdete?“ zeptal se a hleděl přitom na mě. Já jsem zíral na podlahu. Matka si odkašlala.

„Beru Davida na první setkání skautů,“ řekla tiše.

„Ani náhodou!“ Vzhlédl jsem a on se smál, protože mi tekly slzy. „Jdeme na dostihy.“

Během hodiny jsme dorazili do Batavia Downs na staromódní klusácké dostihy, během kterých jezdec nesedí na koni, ale na vozíku zapřaženém za ním. Jakmile jsme prošli bránou, otec popadl tabulku dostihových výsledků. Několik hodin jsme sledovali, jak sází, kouří jednu cigaretu za druhou, popíjí skotskou a vzteká se, protože všechny jeho sázky byly neúspěšné. Zatímco nadával bohům sázení a choval se jako blázen, snažil jsem se být co nejmenší, když kolem nás procházeli lidé, i tak jsem ale vyčníval. Byl jsem jediné dítě na tribuně oblečené jako skaut. Byl jsem pravděpodobně jediný černý skaut, jakého kdy viděli, a moje uniforma byla lež. Byl jsem podvodník.

Trunnis tehdy prohrál tisíce dolarů, cestou domů o tom pořád mluvil a hlas měl chraplavý kvůli nikotinu. S bratrem jsme se tísnili na zadním sedadle, a kdykoli otec plivl z okýnka, jeho hleny přistály na mém obličeji. Každá kapka jeho hnusných slin pálila jako jed a zesílila moji nenávist. Dlouho jsem už věděl, že pokud se chci vyhnout bití, musím být co nejméně viditelný, odvrátit zrak, odpoutat se od svého těla a doufat, že si mě nevšimne. Všichni jsme se v tom v průběhu let zdokonalili, já jsem s tím ale skončil. Přestal jsem se skrývat před Ďáblem. Když tehdy vjel na dálnici, zamířil domů a pořád se vztekal, hleděl jsem na něj výhružně ze zadního sedadla. Slyšeli jste někdy frázi „víra je silnější než strach“? Já jsem si říkal, že je nenávist silnější než strach.

Zahlédl moje oči ve zpětném zrcátku.

„Chceš něco říct?!“

„Neměli jsme jet na dostihy,“ řekl jsem.

Bratr na mě zíral, jako bych se zbláznil. Matka se vrtěla ve svém sedadle.

„Řekni to ještě jednou.“ Vyslovil to pomalu, hrozivým tónem. Nic jsem neříkal, on se natáhl dozadu a chtěl mě praštit. Byl jsem ale malý a snadno se schoval. Auto zahýbalo doleva a doprava, zatímco byl napůl otočený ke mně a mlátil rukou do vzduchu. Téměř se mě nedotkl, což ho ještě víc rozpálilo. Mlčeli jsme, dokud nepopadl dech. „Až přijedeme domů, svlékneš se,“ řekl mi.

Říkal to, když nás chtěl pořádně zmlátit, a nedalo se tomu vyhnout. Udělal jsem, co mi řekl. Šel jsem do svého pokoje a svlékl se, odešel do jeho pokoje, zavřel za sebou dveře, zhasl světlo a položil se přes roh postele. Nohy mi visely, trup jsem měl natažený a zadek obnažený. Byl to běžný protokol, jehož cílem byla maximální psychická a fyzická bolest.

Výprask byl často brutální, nejhorší bylo ale očekávání. Neviděl jsem dveře za sebou, on si dával na čas a nechával můj strach sílit. Když jsem uslyšel, jak otevřel dveře, byl jsem maximálně vyděšený. V pokoji byla pořád tma, takže jsem skoro nic neviděl a nemohl se připravit na první ránu opaskem. Nikdy nešlo jen o dvě nebo tři nakládačky. Nebylo to předem dané, takže jsme nevěděli, kdy nebo jestli skončí.

Tento výprask trval dlouhé minuty. Začal u mého zadku, bylo to ale tak bolavé, že jsem si ho zakryl rukama a on mi začal šlehat stehna. Když jsem si zakryl stehna, přesunul se na bedra. Uštědřil mi spoustu ran, a když skončil, sotva popadal dech, kašlal a byl zpocený. I já jsem byl zadýchaný, ale neplakal jsem. Jeho zlo bylo příliš reálné a z nenávisti jsem čerpal odvahu. Nechtěl jsem, aby ten hajzl byl spokojený. Postavil jsem se, pohlédl Ďáblovi do očí, odbelhal se do svého pokoje a stál před zrcadlem. Měl jsem podlitiny od krku až po kolena. Několik dnů jsem nešel do školy.

Když jste pořád bití, naděje vyprchá. Potlačujete emoce, vaše trauma se ale bezděčně projevuje. Máma, která přetrpěla a viděla nespočet výprasků, upadla po tomto bití do permanentního stavu omámení. Ze ženy, kterou jsem znal, zůstala pouhá skořápka. Většinou byla roztěkaná a duchem nepřítomná, s výjimkou okamžiků, kdy ji oslovil jménem. V takových chvílích vyskočila, jako by byla jeho otrokyní. Až o mnoho let později jsem se dozvěděl, že uvažovala o sebevraždě.

S bratrem jsme si na sobě vzájemně vybíjeli zlost. Seděli jsme nebo stáli proti sobě a on mi uštědřoval co nejtvrdší rány. Většinou to začalo jako hra, byl ale o čtyři roky starší a mnohem silnější než já. Když jsem spadl, zvedl jsem se a on mě znovu co největší silou praštil, řval jako mistr bojových umění a obličej měl zkroucený vztekem.

„Neublížíš mi! Nic jiného nedokážeš?“ křičel jsem. Chtěl jsem, aby věděl, že snesu víc bolesti, než kolik mi jí může způsobit. Když ale ustaly bitvy a bylo na čase jít spát, počůral jsem se v posteli. Téměř každou noc.

Pro matku byl každý den lekcí přežití. Říkal jí, že je k ničemu, tak často, že tomu začala věřit. Vším, co dělala, se ho snažila uchlácholit, aby nemlátil její syny nebo ji, v jejím světě ale byly neviditelné nástražné dráty a občas nevěděla, kdy nebo jak je nastražil, takže dostala pořádný výprask.

Jednoho dne jsem se vrátil dřív ze školy s bolavým uchem. Lehl jsem si na matčinu stranu jejich postele a levé ucho mi pulzovalo nesnesitelnou bolestí. S každým záchvěvem sílila moje nenávist. Věděl jsem, že nepůjdu k lékaři, protože otec neschvaloval utrácení peněz za doktory nebo zubaře. Neměli jsme zdravotní pojištění, pediatra ani zubaře. Když jsme byli zranění nebo nemocní, bylo nám řečeno, že to máme překonat, protože nehodlal platit nic, co mu nepřinášelo přímý prospěch. Naše zdraví do této kategorie nepatřilo, což mě pořádně štvalo.

Matka přišla zhruba po půlhodině nahoru, aby mě zkontrolovala, a když jsem se otočil na záda, uviděla, jak mi po krku stéká krev a špiní celý polštář.

„To by stačilo,“ řekla, „pojď se mnou.“

Vytáhla mě z postele, oblékla a posadila do auta. Než ale nastartovala, dostihl nás otec.

„Kam chceš jet?“ zeptal se.

„Na pohotovost,“ odpověděla a vsunula klíč do zapalování. Natáhl se po klice, ona mu ale ujela. Vztekle se vrátil domů, zabouchl dveře a přivolal mého bratra.

„Přines mi Johnnieho Walkera!“ Trunnis mladší přinesl láhev whisky a sklenici z domácího baru. Naléval mu a sledoval, jak pije jednoho panáka za druhým. S každou dávkou sílilo peklo. „Ty a David musíte být silní,“ vztekal se. „Nevychovávám žádné buzny! A když půjdeš k doktorovi kvůli každé pitomosti, stane se z tebe buzna, chápeš?“ Bratr vyděšeně přikývl. „Jmenuješ se Goggins a Gogginsové nejsou žádné sračky!“

Podle lékaře, který mě tehdy ošetřil, mě matka přivezla na pohotovost právě včas. Infekce v mém uchu byla tak špatná, že kdybychom čekali déle, v životě už bych neslyšel na levé ucho. Riskovala, aby mě zachránila, a oba jsme věděli, že za to zaplatí. Cestou domů panovalo v autě děsivé ticho.

Když jsme přijeli na Paradise Road, otec pořád běsnil u kuchyňského stolu a bratr mu naléval panáky. Trunnis mladší měl z otce strach, současně ho ale zbožňoval a byl jím fascinován. Otec se k němu jako k prvorozenému synovi choval lépe. I po něm občas vyjel, v jeho pokřivené mysli byl ale Trunnis mladší princ. „Až vyrosteš, chci, abys byl pánem svého domu,“ řekl mu. „A dnes večer uvidíš mě jako pána domu.“

Po našem návratu domů zmlátil matku do bezvědomí, bratr se na to ale nemohl dívat. Kdykoli se výprask přihnal jako bouře, zalezl do svého pokoje. Ignoroval temnotu, protože pravda pro něj byla příliš těžká. Já jsem to vždycky pozorně sledoval.

V létě jsme od něj neměli ani na chvíli klid, s bratrem jsme se ale naučili skočit na kolo a být co nejdéle pryč. Jednou jsem se vrátil domů na oběd a jako obvykle vešel do domu garáží. Otec spal většinou do pozdního odpoledne, takže jsem si myslel, že je vzduch čistý. Mýlil jsem si. Otec byl paranoidní. Kvůli pochybným kšeftům měl nepřátele, a když jsme odešli z domu, nastavil alarm.

Když jsem otevřel dveře, rozezněly se sirény a sevřel se mi žaludek. Ztuhnul jsem, opřel se o zeď a poslouchal jeho kroky. Slyšel jsem vrzání schodů a bylo mi jasné, že jsem v háji. Přišel dolů ve svém hnědém froté županu a s pistolí v ruce přešel z kuchyně do obývacího pokoje. Sledoval jsem, jak se hlaveň pistole pomalu vynořila zpoza rohu.

Viděl, že stojím šest metrů od něj, zbraň ale neodložil. Mířil mi přímo mezi oči. Zíral jsem na něj bez jakéhokoli výrazu a nohy měl přilepené k podlaze. V domě nebyl nikdo jiný a část mého já očekávala, že zmáčkne spoušť, tehdy už mi ale nezáleželo na tom, jestli budu žít, nebo zemřu. Byl jsem vyčerpané, osmileté dítě, měl jsem už po krk strachu z otce a hnusil se mi i Skateland. Po chvíli na mě přestal mířit a vrátil se nahoru.

Tehdy začínalo být zřejmé, že na Paradise Road někdo zemře. Matka věděla, kde měl Trunnis schovanou pistoli. Občas ho sledovala a představovala si, jak se to odehraje. Do Skatelandu přijede před ním, vezme zbraň, kterou má uloženou pod polštáři na pohovce v kanceláři, brzy nás přiveze domů, uloží nás do postele a počká na něj u dveří s pistolí v ruce. Když přijede, vyjde ze dveří, zastřelí ho na příjezdové cestě a nechá jeho tělo na místě, aby ho tam našel mlékař. Moji strýcové, její bratři, jí to rozmlouvali, souhlasili ale s tím, že musí udělat něco radikálního, nebo zemře ona.

Jedna stará sousedka jí poradila, co má udělat. Betty bydlela naproti nám, a když se odstěhovala, zůstaly v kontaktu. Byla o dvacet let starší než máma a měla potřebnou moudrost. Doporučila mámě, aby si naplánovala útěk s několikatýdenním předstihem. Nejprve měla získat vlastní kreditní kartu. Znamenalo to, že musela opět získat Trunnisovu důvěru, protože potřebovala, aby žádost podepsal i on. Betty ji rovněž nabádala, aby tajila jejich přátelství.

Jackie ho několik týdnů klamala a chovala se k němu tak jako v době, kdy byla devatenáctiletá krasavice s hvězdami v očích. Přesvědčila ho, že jej opět zbožňuje, a když před něj položila žádost o kreditní kartu, řekl, že jí milerád poskytne určitou kupní sílu. Když pošta doručila kartu, matka cítila v obálce její tvrdé okraje a pocítila úlevu. Držela ji v natažené ruce a kochala se pohledem. Zářila jako zlatý tiket.

O několik dnů později zaslechla, jak ji otec pomlouvá během telefonátu s jedním ze svých přátel, zatímco snídal se mnou a bratrem u kuchyňského stolu. To byla poslední kapka. Přišla ke stolu a řekla: „Opouštím vašeho otce. Můžete zůstat s ním, nebo jít se mnou.“

Otec a bratr byli šokovaní a mlčeli, já jsem ale vyskočil ze židle, jako by hořela, popadl několik pytlů na odpadky a šel nahoru, abych si sbalil věci. Bratr začal posléze také shromažďovat svoje věci. Před odchodem jsme se my čtyři naposledy setkali u kuchyňského stolu. Trunnis hleděl na matku s opovržením.

„Nemáš nic a beze mě nejsi nic,“ řekl. „Jsi nevzdělaná, nemáš žádné peníze ani šance. Do roka z tebe bude prostitutka.“ Pak se zaměřil na mě a bratra. „Z vás dvou vyrostou buzny. A ať tě ani nenapadne se vracet, Jackie. Pět minut po tvém odchodu tě nahradí jiná žena.“

Pokývla hlavou. Dala mu svoje mládí, svoji duši a měla toho dost. Sbalila si minimum věcí. Nechala tam norkové kožichy a diamantové prsteny. Ať je klidně dá svojí nové děvce, řekla si.

Trunnis sledoval, jak nakládáme věci do mámina volva (tedy do auta, které vlastnil, ale nejezdil v něm). Kola jsme už měli připoutaná k zadní části. Pomalu jsme se rozjeli a on tam stál, když jsme ale zahýbali za roh, vydal se ke garáži. Máma šlápla na plyn.

Je třeba uznat, že byla připravená na cokoli. Očekávala, že ji bude pronásledovat, takže nejela na západ po mezistátní dálnici, která by nás zavedla do bydliště jejích rodičů v Indianě. Místo toho nás odvezla do domu Betty po nezpevněné cestě, o níž otec nevěděl. Když jsme přijeli k Betty, měla otevřená garážová vrata. Vjeli jsme do garáže. Betty rychle stáhla vrata, a zatímco otec vystřelil ve své Corvettě na dálnici, aby nás dohonil, čekali jsme, až se setmí. Věděli jsme, že po setmění už bude otvírat Skateland. Nenechal by si ujít šanci vydělat peníze, i kdyby se dělo cokoli.

Všechno se pokazilo zhruba 150 kilometrů od Bufalla, když to staré volvo začalo spalovat olej. Ohromné sloupce temně modrých zplodin proudily z výfuku a matka začala panikařit. Jako by v sobě všechno dusila a skrývala strach hluboko pod maskou nucené vyrovnanosti. Pak se ale objevila překážka a ona se sesypala. Po tváři jí stékaly slzy.

„Co budu dělat?“ ptala se s vytřeštěnýma očima. Bratr, který vůbec nechtěl odjet, jí řekl, ať se vrátí. Já jsem seděl vedle ní. Netrpělivě na mě pohlédla. „Co budu dělat?“

„Musíme jet, mami,“ řekl jsem. „Musíme jet.“

Vjela na čerpací stanici v pustině. Hystericky odběhla k telefonnímu automatu a zavolala Betty.

„Nedokážu to, Betty,“ řekla. „Auto se pokazilo. Musím se vrátit!“

„Kde jsi?“ zeptala se Betty klidným tónem.

„Nevím,“ odpověděla máma. „Netuším, kde jsem!“

Betty jí řekla, ať najde člověka obsluhujícího čerpací stanici – na každé pumpě je někdo takový – a dá jí ho k telefonu. Vysvětlil jí, že jsme kousek od Erie v Pensylvánii, a když mu Betty dala určité instrukce, vrátil telefon mámě.

„Jackie, v Erie je prodejce vozů Volvo. Najděte si na dnešní noc hotel a zítra ráno k němu zavezte auto. Člověk obsluhující čerpací stanici ti doplní dost oleje, abys tam dojela.“ Máma poslouchala, ale nereagovala. „Jackie, slyšíš mě? Udělej, co ti říkám, a všechno bude v pohodě.“

„Tak jo. Dobře,“ zašeptala, emocionálně vyčerpaná. „Hotel. Prodejce vozů Volvo. Rozumím.“

Nevím, jak dnes vypadá Erie, tehdy tam ale byl jediný slušný hotel: Holiday Inn, kousek od autosalonu. Bratr a já jsme následovali mámu na recepci, kde nás čekaly další špatné zprávy. Hotel byl plně obsazený. Mámě poklesla ramena. S bratrem jsme stáli vedle ní a drželi pytle s oblečením. Byli jsme zoufalí a noční recepční to viděl. „Nechám vám připravit rozkládací lůžka v konferenčním sále,“ řekl. „Je tam i koupelna, musíte ale brzy odejít, protože v 9 ráno začne konference.“

S vděčností jsme přenocovali v konferenčním sále, ve kterém byl průmyslový koberec a zářivky. Byl to náš osobní očistec. Byli jsme na útěku a na pokraji zhroucení, máma se ale nevzdala. Lehla si a hleděla do stropu, dokud jsme neusnuli. Poté odešla do kavárny a celou noc úzkostně hlídala naše kola a pozorovala silnici.

Čekali jsme před autosalonem, když se otevřel, takže mechanici měli dost času na to, aby získali potřebnou součástku a do konce pracovní doby auto opravili. Při západu slunce jsme opustili Erie, celou noc jeli a o osm hodin později dorazili k prarodičům ve městě Brazil v Indianě. Máma plakala, když před svítáním zaparkovala u jejich starého, dřevěného domu, a já jsem věděl proč.

Náš příjezd byl významný. Měl jsem pouhých osm let, prožíval jsem už ale druhou fázi svého života. Netušil jsem, co mě – nás – v tom malém městě v jižní Indianě čeká, bylo mi to ale celkem jedno. Věděl jsem, že jsme utekli z Pekla a poprvé v životě se osvobodili od samotného Ďábla.

* * *

Druhý ročník ve městě Brazil

Následujících šest měsíců jsme bydleli u prarodičů a zapsal jsem se do druhého ročníku – už podruhé – v místní katolické škole zvané Zvěstování. Byl jsem jediný osmiletý žák ve druhé třídě, ostatní děti ale nevěděly, že opakuji ročník, a nebylo pochyb o tom, že to potřebuji. Neuměl jsem skoro číst, měl jsem ale to štěstí, že mě učila sestra Katherine. Šedesátiletá Katherine byla malá a drobná a měla jeden zlatý zub. Byla jeptiška, nenosila ale řeholní hábit. Byla hodně mrzutá, nemazlila se s námi a mně se líbil její velký zadek.

Byla to malá škola. Sestra Katherine učila veškeré učivo prvního a druhého ročníku v jediné učebně a měla jen osmnáct žáků. Nevyhýbala se odpovědnosti a nezdůvodňovala moje vzdělávací problémy nebo něčí špatné chování handicapy nebo emocionálními problémy. Neznala moji historii a nemusela ji znát. Důležité pro ni bylo jen to, že jsem se u ní objevil se vzděláním z mateřské školy a jejím úkolem bylo utvářet moji mysl. Měla spoustu důvodů svěřit mě do péče nějakého specialisty nebo označit za problémového, to ale nebyl její styl. Začala učit předtím, než se nálepkování dětí stalo normálním, a byla ztělesněním mentality bez výmluv, kterou jsem potřeboval, abych dohnal nedostatky ve vzdělání.

Sestra Katherine je důvod, proč nikdy nevěřím úsměvu a neodsuzuji zamračený výraz. Můj otec se hodně často usmíval a byl jsem mu ukradený, mrzuté sestře Katherine na nás ale záleželo. Chtěla, abychom byli co nejlepší. Vím to, protože mi věnovala svůj čas a setrvávala se mnou tak dlouho, až jsem si zapamatoval učivo. Do konce školního roku jsem se naučil číst na úrovní druhého ročníku. Trunnis mladší se tak dobře nepřizpůsobil. Po několika měsících se vrátil do Bufalla, upnul se na otce a pracoval ve Skatelandu, jako by nikdy neodešel.

Tehdy jsme se přestěhovali do vlastního bytu: měl 55 metrů čtverečních, byly v něm dvě ložnice, nacházel se v obytném bloku Lamplight Manor a stál nás 7 dolarů měsíčně. Otec, který vydělal každou noc tisíce dolarů, posílal mámě jednou za tři nebo čtyři týdny alimenty ve výši 25 dolarů (pokud vůbec něco poslal), zatímco ona pracovala v obchodním domě a vydělávala několik set dolarů měsíčně. Když měla volno, studovala na Indiana State University, což také stálo peníze. Pořád nám nějaké chyběly, takže máma začala pobírat sociální dávky ve výši 123 dolarů měsíčně a potravinové poukázky. První měsíc jí vypsali šek, když ale zjistili, že vlastní auto, vyřadili ji z evidence a řekli jí, že pokud auto prodá, ochotně jí pomohou.

Problém byl v tom, že jsme žili v malém městě, jež mělo zhruba 8000 obyvatel a ve kterém nebyla veřejná doprava. Potřebovali jsme to auto, abych se dostal do školy, máma do práce a na večerní kurzy. Byla pevně odhodlaná změnit svoje životní okolnosti a nalezla dočasné řešení v rámci programu Pomoci nezaopatřeným dětem. Zařídila to tak, že šek dostávala moje babička, která ho přepisovala na ni, to ale náš život neusnadňovalo. Co se dá pořídit za 123 dolarů?

Živě si vybavuji, jak jsme byli jednou večer na mizině a jeli s téměř prázdnou benzinovou nádrží domů, kde nás čekaly prázdná lednička a nezaplacený účet za elektřinu. Tehdy jsem si vzpomněl, že máme dvě zavařovací sklenice plné drobných mincí. Sundal jsem je z police.

„Mami, pojďme spočítat drobné!“

Usmála se. Když vyrůstala, její otec ji naučil sbírat drobné, které našla na ulici. Prožil Velkou hospodářskou krizi a věděl, jaké to je být na mizině. „Nikdy nevíš, kdy je budeš potřebovat,“ říkal. Když jsme žili v Pekle a nosili domů každý večer tisíce dolarů, představa, že bychom byli bez peněz, byla absurdní, máma si ale zachovala svůj návyk z dětství. Trunnis ji kvůli tomu znevažoval, my jsme ale měli zjistit, co dokážeme s nalezenými penězi.

Vysypali jsme drobné na podlahu obývacího pokoje a spočítali jich dost na zaplacení účtu za elektřinu, naplnění nádrže a nákup potravin. Mohli jsme si dokonce cestou domů koupit burgery v Hardee’s. Byly to těžké časy, my jsme je ale zvládali. S odřenýma ušima. Mámě hodně chyběl Trunnis mladší, byla ale ráda, že jsem se přizpůsobil a našel si kamarády. Ve škole jsem prospíval a od naší první noci v Indianě jsem se ani jednou nepomočil. Zdálo se, že se uzdravuji, moji démoni ale nezmizeli. Pouze spali. A když se opět probudili, tvrdě udeřili.

* * *

Třetí ročník byl pro mě těžký. Museli jsme se naučit psací písmo, přestože jsem se pořád učil číst tiskací písmena, a nová učitelka, paní D., byla úplně jiná než sestra Katherine. V naší třídě bylo jen kolem dvaceti žáků třetího a čtvrtého ročníku, učitelka nás ale nezvládala tak dobře a nebyla ochotná věnovat mi čas navíc, který jsem potřeboval.

Moje problémy začaly během standardizovaného testu, který jsme absolvovali během prvních týdnů. Nezvládl jsem ho. Byl jsem pořád dost pozadu za ostatními dětmi a nedařilo se mi stavět na lekcích z předchozích dnů, natož z předchozího ročníku. Sestra Katherine považovala podobné problémy za podněty k tomu, aby věnovala víc času nejslabšímu žákovi, a každý den mě vybízela ke studiu. Paní D. hledala způsob, jak se z toho vyvléct. Po prvním měsíci řekla mojí matce, že patřím do jiné školy. Do „zvláštní školy“.

Každé dítě ví, co to znamená. Když chodíte do zvláštní školy, poznamená vás to na celý život. Znamená to, že nejste normální. Tato hrozba byla spouštěč a já jsem téměř přes noc začal koktat. Stres a úzkost mi bránily v plynulém vyjadřování myšlenek a nejhorší to bylo ve škole.

Představte si, že jste jediné černé dítě ve třídě a v celé škole a musíte snášet každodenní ponižování, protože jste i nejhloupější. Měl jsem pocit, že všechno, co jsem se snažil udělat nebo říct, bylo špatné a vedlo to k tomu, že místo toho, abych odpovídal nebo zadrhával jako poškrábaná gramofonová deska, kdykoli mě učitelka vyvolala, jsem často raději mlčel. Šlo mi o to, abych si zachoval tvář.

Paní D. se ani nesnažila do mě vcítit. Byla frustrovaná a ventilovala to tím, že na mě křičela. Někdy byla přitom skloněná, ruku měla položenou na opěradle mojí židle a její obličej byl jen několik centimetrů od mého. Netušila, že otvírá Pandořinu skříňku. Škola pro mě bývala bezpečným útočištěm, ve kterém mi nikdo nemohl ublížit, v Indianě se ale stala mučírnou.

Paní D. mě nechtěla ve své třídě a vedení školy ji podporovalo, máma ale za mě začala bojovat. Ředitel souhlasil s tím, že mě nechá ve třídě, když budu navštěvovat logopeda a skupinovou terapii s místním psychiatrem, kterého doporučil.

Psychiatrická ordinace byla vedle nemocnice, což je přesně to místo, kam ji umístíte, když chcete, aby o sobě malé dítě pochybovalo. Bylo to jako ve špatném filmu. Psychiatr rozmístil sedm židlí v polokruhu kolem sebe, některé děti ale nedokázaly klidně sedět. Jedno dítě nosilo helmu a opakovaně naráželo hlavou do zdi. Další se postavilo, zatímco lékař mluvil, šlo do vzdáleného rohu místnosti a vymočilo se do odpadkového koše. Dítě sedící vedle mě bylo nejnormálnější, a přitom zapálilo vlastní dům! Vzpomínám si, jak jsem během prvního dne zíral na psychiatra a říkal si: Sem rozhodně nepatřím.

Tato zkušenost zvýšila moji sociální úzkost. Moje koktání se vymykalo kontrole. Začaly mi vypadávat vlasy a na tmavé pokožce se objevily bílé skvrny. Lékař mi diagnostikoval ADHD a předepsal Ritalin, moje problémy ale byly složitější.

Sužoval mě toxický stres.

Je prokázáno, že fyzické a emocionální týrání, kterému jsem byl vystavený, má u malých dětí řadu nežádoucích dopadů, protože náš mozek v dětství rychle roste a rozvíjí se. Je-li váš otec v tomto období zlý hajzl, pevně odhodlaný zničit všechny členy rodiny, stres prudce narůstá, a když se to děje dost často, můžete jeho maxima spojit čárou. Je to vaše nové východisko. Děti jsou pak v permanentním režimu „bojuj, nebo uteč“. Tento režim může být velmi užitečný, když vám hrozí nebezpečí, protože vás podněcuje k tomu, abyste buď bojovali, nebo utekli, nedá se tak ale žít.

Nejsem typ člověka, který se snaží všechno vědecky vysvětlit, fakta jsou ale fakta. Někteří pediatři jsou přesvědčení, že je toxický stres u dětí škodlivější než obrna nebo zánět mozkových blan. Vím z první ruky, že vede k poruchám učení a sociální úzkosti, protože podle lékařů omezuje rozvíjení jazykových dovedností a paměti. I pro nejnadanější studenty je pak obtížné zapamatovat si, co se naučili. Když děti jako já vyrůstají, čelí vyššímu riziku klinické deprese, srdečních chorob, obezity, rakoviny, kouření, alkoholismu a užívání drog. U jedinců, které v dětství někdo týrá, je o 53 procent vyšší pravděpodobnost, že budou během dospívání zatčení. A pravděpodobnost, že v dospělosti spáchají násilný trestný čin, je vyšší o 38 procent. Byl jsem ztělesněním termínu, který všichni známe: „problémové dítě“. Moje máma nebyla tím, kdo vychoval gaunera. Pokud mě někdo dostal na destruktivní cestu, byl to Trunnis Goggins.

Nenavštěvoval jsem skupinovou terapii dlouho a neužíval Ritalin. Máma mě vyzvedla po druhém sezení a já jsem seděl na předním sedadle jejího auta s prázdným výrazem. „Mami, já se tam nevrátím,“ řekl jsem. „Ti kluci jsou šílení.“ Souhlasila se mnou.

Byl jsem ale narušené dítě, a i když existují osvědčené metody vzdělávání a zvládání dětí trpících toxickým stresem, paní D. se s nimi neseznámila. Nemohu jí vyčítat její nevědomost. V 80. letech 20. století nebyly vědecké poznatky zdaleka tak zřejmé jako dnes. Vím jen, že se sestra Katherine lopotila se stejně zdeformovaným dítětem jako paní D., měla ale vysoká očekávání a nedovolila, aby ji ovládla frustrace. Říkala mi: Každý se učí po svém a my zjistíme, jak se učíš ty. Dospěla k tomu, že potřebuji opakování. Že bych měl řešit stejné problémy různými způsoby, což vyžaduje čas. Paní
D. záleželo jen na produktivitě. Říkala: Buď budeš držet krok s ostatními, nebo odejdeš. Měl jsem pocit, že jsem zatlačený do rohu. Věděl jsem, že pokud se nezlepším, budu nakonec poslán do té zvláštní černé díry, a tak jsem našel řešení.

Začal jsem podvádět.

Studium bylo náročné, obzvláště s mým podělaným mozkem, byl jsem ale zatraceně dobrý podvodník. Opisoval jsem domácí úkoly od kamarádů a během testů sledoval, co píší moji sousedi. Opisoval jsem dokonce i odpovědi ve standardizovaných testech, které neměly žádný dopad na moje známky. Fungovalo to! Moje lepšící se výsledky ukonejšily paní D. a vedení školy přestalo volat mámě. Domníval jsem se, že jsem vyřešil svůj problém, ve skutečnosti jsem ale vytvářel nové problémy, když jsem volil cestu nejmenšího odporu. Bylo zřejmé, že se ve škole nikdy nic nenaučím a neudržím krok s ostatními, což mě přiblížilo k osudu studenta vyhozeného ze školy.

Světlou stránkou prvních let v Brazil bylo, že jsem byl příliš mladý na to, abych chápal předsudky, kterým jsem měl v novém domově brzy čelit. Když jste jediní zástupci svého druhu, hrozí vám, že budete vytlačeni na okraj, podezíráni a přehlíženi, šikanováni a týráni nevzdělanými lidmi. Takový je prostě život a v té době to platilo ještě víc. Když mě tato realita zasáhla, z mého života se stal pořádně podělaný koláček štěstí. Kdykoli jsem ho rozlomil, objevil jsem stejný vzkaz.

Narodil ses, abys selhal!

VÝZVA #1

Moje špatné karty se objevily brzy a určitou dobu mě sužovaly, každý z nás se ale v určité fázi života potýká s problémy. Jaké neštěstí vás provází? Jaké sračky řešíte? Bije vás někdo? Týrá? Šikanuje? Cítíte se někdy nejistí? Možná vás omezuje to, že vyrůstáte v tak podpůrném a pohodlném prostředí, že se o nic nesnažíte.

Které faktory brzdí váš růst a úspěšnost? Stojí vám někdo v cestě v práci nebo ve škole? Jste nedocenění a přehlížení, když jde o nové příležitosti? Co vám brání v seberealizaci? Jste to vy sami?

Začněte si psát deník – pokud ho nemáte, kupte si ho nebo použijte laptop, tablet nebo aplikaci Poznámky ve svém telefonu – a všechno si podrobně zapisujte. Vaše poznámky by neměly být mdlé. Já před vámi peru veškeré svoje špinavé prádlo. Pokud vám někdo ublížil nebo vám něco hrozí, vyjádřete to naplno. Dejte svojí bolesti tvar. Vstřebejte její sílu, protože budete šílet. Využijete svůj příběh, tento seznam výmluv, velmi dobrých důvodů, proč byste neměli o nic usilovat, abyste nakonec uspěli. Zní to zábavně, že ano? Inu, zábavné to nebude. Teď se tím ale netrapte. Dostaneme se k tomu později. Prozatím zhodnoťte svůj život.

Když sepíšete svůj seznam, ukažte ho komukoli, komu chcete. Můžete se například přihlásit na sociální síť, zveřejnit obrázek a napsat několik řádků o tom, jak vás trápí minulost nebo současné okolnosti. Pokud to uděláte, použijte hashtagy #badhand #canthurtme (rány osudu mi nemohou ublížit). Nebo to uznejte a přijměte v soukromí. Zvolte postup, který vám vyhovuje. Vím, že to není snadné, podnítí vás to ale k překonání problémů.