Přeložila Zdeňka Zvěřinová

ECHOES OF WAR

Text Copyright © Tania Blanchard 2021

Published by arrangement with Simon & Schuster (Australia) Pty Limited

Suite 19a, Level 1, Building C, 450 Miller Street (PO Box 448),

Cammeray, NSW 2062

A CBS Company

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced or transmitted in any form

or by any means, electronic or mechanical, including photocopying,

recording or by any information storage and retrieval system without

permission in writing from the Publisher.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2024

ISBN 978-80-249-5498-1

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

Úžasným ženám v mé rodině.

Jejich síla, houževnatost a vytrvalost

jsou zdrojem neutuchající inspirace.

Láska je vrcholným požehnáním lidstva,

nejposvátnějším právem duše, jedinečným poutem,

které nás zavazuje k úctě a pravdě, vyvažujícím principem, který uvádí v soulad srdce se životem

a prorokuje věčné dobro.

FRANCESCO PETRARCA

1

Únor 1936

Kalábrie, jižní Itálie

Ochromená vyčerpáním jsem jeptišku následovala. Snažila jsem se zapamatovat si, kde jsme na chodbách kláštera zahnuly, ale když jsme se konečně zastavily, stejně jsem byla úplně ztracená.

„Jsme tady,“ sdělila mi a otevřela dveře do mé cely. „Najdeš tu všechno, co potřebuješ.“ Povzbudivě se usmála. „Brzy se tu budeš cítit jako doma.“

„Grazie, sorella,“ hlesla jsem.

„Ráno tě některá sestra zavede k matce představené. Buona notte,“ dodala, obrátila se a znovu vykročila po dlouhé chodbě.

Zvedla jsem lucernu a rozhlédla se po místnůstce. Přepadl mě takový pocit osamění, až mi do očí vhrkly slzy. Dnes jsem poprvé odjela z domova – a už se mi stýskalo po rodině. Přes postel u nabílené zdi byla přehozená ovčí kůže, další ležela na kamenné podlaze pod úzkým oknem. Ta holá komůrka byla prostornější, než na co jsem byla zvyklá. Ještě nikdy jsem neměla takové soukromí a svobodu vlastního prostoru – ale domov to přece jen není. Jak se mi podaří usnout bez uklidňující blízkosti mé sestry Paoly a tichého oddychování mé nejstarší sestry Teresy ve vedlejší posteli?

Ztěžka jsem dosedla na postel. Byla jsem daleko od všech, které jsem milovala, a mohla jsem si za to sama. Moje rodina oslaví poslední večer před Teresinou svatbou a pochutná si na mimořádné hostině. Uměla jsem si je představit, jak se budou smát, zpívat a tančit při veselých tónech houslí a akordeonu, ruku v ruce se sousedy a přáteli. Před očima se mi vynořil výhled na vesnici z našeho statku na úbočí asi patnáct minut chůze od domu – chaotické uspořádání červených terakotových střech a vápnem nabílených zdí v údolí kolem řeky. Vesnička Bruzzano se nachází na samé špičce Itálie, co by kamenem dohodil od ostrova Sicílie. Řeka Bruzzano pomalu teče k východnímu pobřeží a kolem ní ční horský masiv Aspromonte, tyčící se jako strážce až k samotnému okraji kalábrijského pobřeží. Příval čerstvých slz se změnil v dýchavičné vzlykání. Zhroutila jsem se na pohodlnou ovčí kůži.

Před dvěma dny si mě otec zavolal do jídelny. Jeho obličej připomínal bouřkový mrak. Ve dvaačtyřiceti byl díky tvrdé práci na statku fyzicky zdatný a silný, a navzdory dlouhým hodinám a ustavičným starostem, zda zajistí dost jídla, aby nás další rok uživil, na svůj věk nevypadal. Měl husté vlasy protkané jen několika šedými pramínky, které se leskly mezi černými kadeřemi. Často nám opakoval, že mu šednou vlasy, protože musí zaopatřit pět dětí. Když jsem pohlédla na mámu, o tři roky mladší než on, která pro nás dělala první poslední, ale vlasy už měla skoro šedé, pomyslela jsem si, že má možná pravdu. Nejstarší z nás byl jedenadvacetiletý Vincenzo, pak o rok mladší Teresa, osmnáctiletá Paola byla skoro o dva roky starší než já a nakonec následoval čtrnáctiletý Antonio. Ale nejvíc starostí jsem mu působila já.

„Pásla jsi včera ovce místo Vincenza?“ uhodil na mě, když dopil své caffè e latte.

„Ne, tati,“ zašeptala jsem. Stála jsem před ním bosá na holých dlaždicích. Kryla jsem Vincenza, který měl hlídat ovce na našem třicetiakrovém statku. Coby ovčák je měl ochraňovat před divokými zvířaty, hlavně vlky. Než však odjel s armádou do Afriky, chtěl ve vesnici navštívit dívku, svou poslední amore. Do války ho měli doprovázet dva nejlepší kamarádi, bratranci Stefano a Angelo Modaferiovi z vedlejší vesnice. Byli jako naši bratři; když jsme vyrůstali, trávili u nás doma spoustu času, stejně jako Vincenzo u nich – nicméně i přes jejich vtipy a šaškování jsem si někdy nebyla jistá, jestli je mám ráda. Uměli být přezíraví, povýšení a k vzteku. Tahali nás za vlasy, brali nám sušenky a odmítali s námi hrát fotbal, protože jsme byly holky.

Ale pomáhat Vincenzovi mi nevadilo, protože to ve mně vyvolávalo pocit, že jsem součástí jejich bezstarostného a divokého světa. Toužila jsem po klučičí svobodě.

Táta se na mě upřeně díval a jeho tmavé oči, obvykle plné laskavosti k svým dcerám, byly tvrdé jako obsidiány. „Nelži mi, Giulio.“

„Nelžu.“ Věděla jsem, v jakém průšvihu by se Vincenzo ocitl, kdyby táta zjistil, že se odplížil do vsi, místo aby vykonával svou práci. Táta mě už mnohokrát přistihl při lži, ale tentokrát jsem nesměla připustit, aby se dozvěděl pravdu. Byla jsem velmi opatrná. A i když si se mnou jeden kluk z vedlejšího statku přišel zahrát karty a nabídl mi mou první cigaretu, potáhla jsem z ní jen jednou, než jsem mu ji zase vrátila.

„Mamma mia!“ Udeřil do stolu. „Tak kdo to byl? Viděli ho ve vesnici, když měl být u ovcí. Kdyby se třeba jen jedné z nich něco stalo…“

Trhla jsem sebou a křečovitě polkla. „Každý, kdo si myslí, že ho viděl, se určitě plete,“ zalhala jsem. Teď už jsem v tom lítala až po uši, takže jsem nemohla couvnout.

„Testa dura!“ zahřměl táta a sepjal ruce, jako by žádal Boha o pomoc. „Povědělas matce, že půjdeš pomoct tetě Francesce do restaurace. Ale dnes ráno jsem na poště mluvil se signorou Lipariovou a ta se zmínila, že tě zahlédla jít opačným směrem, ke statku. A navíc tě její synovec viděl na louce.“ Zavrtěl hlavou. „Ani nevím, odkud mám začít. Jako by nestačilo, že jsi kouřila, navíc jsi zůstala sama s chlapcem, a ještě mi lžeš? Víš, jak nenávidím lhaní! Velice jsi mě zklamala.“ Srdce mi pokleslo.

„Ale tati…“

Zvedl ruku, aby mě umlčel. „Basta! Už to stačilo, Giulio! Nehneš se na krok z domu, dokud neusoudím, že ses poučila. Ve svém věku bys měla mít víc rozumu. Myslel jsem si, že ses po té nehodě na kole poučila.“

Sklopila jsem oči. Vzala jsem si bez dovolení kolo, abych si vypůjčila bílou halenku jako součást uniformy na týdenní fašistický průvod. Svou halenku, která měla velkou skvrnu od bláta a byla roztržená od toho, jak jsem po posledním průvodu honila Antonia, jsem schovala. Jenže cestou domů jsem píchla. Máma se o té halence dozvěděla a oprava pláště stála tátu spoustu peněz.

„Rozmazloval jsem tě a toleroval tvoje neuvážené způsoby už příliš dlouho. Musíš se naučit poslušnosti a pochopit, kde je ve vesnici, kam patříš, tvoje místo.“

Viděla jsem rudě. „Nikdy sem nebudu patřit!“ vykřikla jsem. „A proč bych tě měla na slovo poslouchat, když si kluci dělají, co chtějí?“

„Protože to tak zkrátka chodí. Jestli se nenaučíš úctě a dál budeš vyvádět takové vylomeniny, nikdo tě nebude chtít.“

„To je mi fuk! K čertu s tím, jak to chodí. Snad si nemyslíš, že chci uvíznout tady ve vesnici na konci světa mezi lidmi, kteří si nevidí ani na špičku nosu?“

Otec vstal tak rychle, až se jeho židle převrhla a spadla na zem. „Mám v úmyslu najít ti manžela, který tě zkrotí a naučí respektu.“

„Radši umřu, než abych si vzala někoho, koho mi vybereš.“ Naše nosy se téměř dotýkaly.

„Běž do svého pokoje!“ zařval. „A nevycházej, dokud nepřijdeš k rozumu.“

„Toho se nedočkáš!“ zaječela jsem. Obrátila jsem se na podpatku, rozběhla se do našeho pokoje a zabouchla za sebou dveře.

Ještě při vzpomínce na tu hádku ve mně kypěla krev. Rozvzlykala jsem se, zabořila obličej do ovčí kůže a vztekle bušila do polštáře, dokud jsem nebyla úplně vyčerpaná.

Rozechvěle jsem se nadechla a zadívala se na stíny, které lucerna vrhala na stěnu cely. Teď jsem tady a musím toho co nejlépe využít. Panna Marie vyslyšela mé modlitby a poskytla mi příležitost k tomu, o čem jsem vždycky snila.

Ze školy jsem odešla téměř před dvěma lety, když mi bylo čtrnáct. Zprvu jsem s Paolou pomáhala otci na statku. Kromě hlídání stáda ovcí jsme pěstovali pšenici a pečovali o olivový hájek, malý citrusový sad a vinici. Chovali jsme prasata, slepice a kozy. Navíc jsme měli dojnici Bellu a osla Benita, který dostal jméno po Il Ducem, ministerském předsedovi Mussolinim. Pomáhala jsem dojit ovce, připravovala mléko k výrobě sýra, mlátila pšenici po sklizni, abych oddělila zrno, které se pak mlelo na mouku na chleba a těstoviny, a trhala olivy, z nichž se lisoval olej, hrozny na víno a citrusové ovoce. Zdálo se, že své povinnosti nikdy nevykonávám tak dobře jako Paola. Kdykoliv jsem mohla, zmizela jsem za babičkou Marianou, máminou matkou, která byla maga, kouzelnice, tradiční lidová léčitelka.

Léčitelství mě odmalička zajímalo a moc ráda jsem s ní chodívala, když sbírala plané byliny na okolních kopcích a vysvětlovala mi, kde je hledat a k čemu jsou. Bavilo mě pozorovat ji v rušné ošetřovně, kterou si zařídila v obývacím pokoji svého domu, jak se v bylinkách přebírá a léčí s nimi lidské nemoci. Ale scházet se s babičkou byla další věc, kterou mi táta zakázal. Jeho mladší sestra zemřela poté, co ji léčila žena, která se také vydávala za magu, ale ve skutečnosti to byla strega praktikující čarodějnictví. Nikdy však nezašel tak daleko, aby babičce zabránil navštěvovat nás doma, protože věděl, že by to mámě zlomilo srdce. Zdráhavě tedy respektoval její místo v naší rodině pod podmínkou, že nikoho z nás nikdy léčit nebude.

Občas na mě křičel a trestal mě za to, že jsem ho neposlechla, protože jsem se k babičce dál tajně vykrádala, kdykoliv to jen šlo. Nakonec tedy usoudil, že bude lepší, když budu pracovat v restauraci jeho sestry, kde budu neustále zaneprázdněná vařením a přípravou jídla. Kdykoliv mě teta Francesca v restauraci nepotřebovala, pomáhala jsem Paole na statku.

Otec nevěděl, že mi teta Francesca dopřává svobodu, kterou by mi sám nedovolil. Když hosté odešli, často mě nechala listovat ve fascinujících časopisech, které vycházely ve velkých městech na severu, jako byl například Milán. Ženy se tam oblékaly úplně jinak než já, prakticky a nezávisle. Dokonce jsem na stránkách těch časopisů našla inzerát hledající dobrovolné ošetřovatelky pro Červený kříž. Mohly se navzdory pravidlům katolické církve a fašistické nauce, která nám byla vtloukána do hlavy ve škole, stát něčím víc než jen manželkami a matkami, jež budou navždy poslouchat své manžely a otce? Pokud si ženy z těch časopisů mohly vybrat, jak chtějí žít, třeba bych to dokázala taky. Nehodlala jsem prožít život jako vězeňkyně.

Po hádce s tátou jsem se rozhodla utéct. Přihlásím se k Červenému kříži v Reggiu a raději se stanu ošetřovatelkou, než abych si vzala manžela, kterého mi otec vybere a s nímž uvíznu ve vesnici jako v pasti. Reggio, největší město v Kalábrii a hlavní město naší provincie, bylo přes čtyřicet mil vzdálené na opačném západním pobřeží.

A tak jsem si sbalila věci a vydala se po silnici k pobřeží, kudy jezdil autobus do Reggia. Vtom mě dohonila teta Francesca. Prosila mě, ať se vrátím, než mě někdo uvidí, a slíbila mi, že má nápad, jak bych mohla dosáhnout svého.

V restauraci jsem čekala v kuchyni a vařila omáčku na večerní menu, zatímco teta Francesca, máma a babička Mariana si tlumeně povídaly.

„Co si s ní počneme?“ zašeptala máma vyděšeně. „Mannaggia! Vím, jak je tvrdohlavá, ale v životě by mě nenapadlo, že udělá takovou hloupost. Jestli se to Andrea dozví…“

„Teď je v bezpečí, Gabriello,“ chlácholila ji babička.

„Ale tady zůstat nemůže a mám strach, že jestli půjde domů, udělá další pitomost, nebo až se s Andreou pohádají příště, znovu se pokusí utéct.“

Při mámině hlubokém povzdechu jsem se shrbila nad hrncem. Styděla jsem se, že jsem ji zklamala. Měla pravdu, nemohla jsem se vrátit domů. Kdyby táta zjistil, že jsem se pokusila o útěk, můj život by nadobro skončil. Rodinná čest znamenala všechno a svými činy bych rodinu zahanbila. A i kdyby se nedozvěděl, co jsem provedla, nemohla jsem mu odpustit, co řekl. Vzpomínka na to ráno ve mně znovu zažehla planoucí a výbušný hněv. Nadechla jsem se, abych se uklidnila.

„Allora, mám nápad,“ prohlásila teta Francesca. „Mohly bychom vyřešit tenhle problém tak, aby s tím Andrea souhlasil, a současně Giulie dopřát vzdělání, které potřebuje, aby naplnila svou touhu stát se léčitelkou.“

„Basta,“ utrousila máma příkře. „Tohle jsme už probraly. Andrea o tom nechce ani slyšet.“

Připlížila jsem se ke dveřím, abych lépe slyšela, a pohlédla na ty tři ženy s hlavami těsně u sebe. Bylo uklidňující vidět babičku Marianu s dlouhými vlasy spletenými do copů, stočenými na temeni. Odjakživa působila nezlomně a konejšivě.

„Mariano, nezmínila ses mi, že znáš toho proslulého bylinkáře bratra Fortunata?“ zeptala se teta Francesca. Byla jako vždy bezvadně upravená v na míru ušité sukni a halence, které jí nepochybně ušila Teresa z látky koupené v Miláně. Dlouhé vlasy měla vpředu rozčísnuté na pěšinku a vyčesané do moderního drdolu vzadu na hlavě, ani jeden pramínek na nesprávném místě. Krátce jsem se dotkla svých kadeří. Stejně jako ty její byly husté a černé, ale vzpurné, a když jsem si je narychlo splétala do copu, volné pramínky se mi kroutily po zádech a kolem obličeje.

„Sì,“ přisvědčila babička a překvapeně povytáhla obočí.

„A že teď žije v klášteře Panny Marie, kde znáš abatyši?“ pokračovala teta. „Díky tvým stykům by tam Giulia mohla jít studovat bylinkářství pod dozorem mnichů.“

Tento nový návrh mě vyvedl z míry. Možná v babičce bylo víc, než jsem tušila.

„Co myslíte?“ zeptala se teta a pohlédla od mé babičky k matce. Byla jsem si jistá, že stejně jako já tají dech.

Máma zavrtěla hlavou. „Opravdu si myslíte, že by to šlo?“ zeptala se. Hnědé vlasy se jí vlnily kolem hlavy jako svatozář. Aspoň jsem věděla, po kom jsem své nepoddajné kadeře zdědila.

Babička jí stiskla ruku a upřela na ni prosebné zelené oči. Ani ty nebyly v této části Kalábrie moc obvyklé a také jsem je zdědila po ní. „Giulia má dar od Boha a byla by urážka Ježíše i Panny Marie, kdyby nemohla své nadání rozvíjet.“ Omluvně pokrčila rameny. „Bratr Fortunato má mimořádné znalosti bylinné medicíny, a to nejen našich místních bylin, ale i těch rostoucích jinde v Itálii nebo v Evropě. A pokud je Giulia aspoň z poloviny tak dobrá, jak si myslím, slušně se uživí. Jakmile se její pověst rozšíří, budou ji navštěvovat lidé zdaleka.“

Při jejích slovech mě zašimralo v břiše. Často jsem přemýšlela o silném poutu, které mě s ní pojilo, a jak jsme zkrátka poznaly, co komu je, když se necítil dobře.

Kalábrie je prastaré místo a lečitelství se tu provozuje po tisíce let. Mnohé rituály a tradice se předávají z generace na generaci, z matky na dceru. Zaříkávačky většinou pomáhaly lidem „postaru“ – kombinací bylinné léčby, rozumných opatření, pověr i víry v Boha, Ježíše, Pannu Marii a všechny katolické svaté. Babička v těch tradicích, které od ní mnozí místní obyvatelé očekávali, pokračovala. Jak mi vysvětlila, existuje mnoho možností, jak léčit nemoci, ale pokud v některou z nich pacient nevěří, je mnohem těžší – ne-li nemožné – ho uzdravit.

„Ale co Andrea?“ zeptala se máma a sklesle odtáhla ruku. „Nedovolí to.“ Když si máma vzala tátu, pokojně se vzdala jakékoliv myšlenky, že by se stala léčitelkou. Ačkoliv měla nadání, její vášeň nesahala tak hluboko jako ta moje a babiččina. Babiččin svět byl doménou žen a kouzel, nevyzpytatelný a neovladatelný. Tomu otec nerozuměl. Ale nejvíc ho zneklidňovalo, když babička léčila lidi z uřknutí, il malocchio. Věřil, že aby takové případy vyléčila, uchylovala se k čarodějnictví.

Teta Francesca přikývla. „Přemýšlela jsem o tom…“ Ačkoliv byly samy, naklonila hlavu blíž k mámě a babičce. „Andrea nemusí vědět, že tam Giulia studuje, jen že se učí u jeptišek, jak se má chovat.“

Máma znepokojeně vykulila oči a zavrtěla hlavou.

„Promysli si to, Gabriello,“ pronesla babička rázně. „Mohla by to být dobrá příležitost, jak Giuliu a Andreu dostat od sebe a dát jim čas, aby vychladli. Giulia by zas mohla s klidnou hlavou myslet na budoucnost a nikdo by si nemusel dělat starosti, že zase uteče. A Andrea by taky dostal, co chce – disciplinovanou dceru.“

Nebyla jsem si jistá, jaké pocity ve mně vzbuzuje představa, že bych šla do kláštera. Bylo to izolované místo vysoko v horách nedaleko odsud. Pomyšlení, že se přihlásím k Červenému kříži, bylo podbarvené dobrodružstvím. To, že bych trávila dny s mnichy a jeptiškami, působilo ve srovnání nudně. Ale šla bych kamkoliv, abych se dozvěděla víc o léčitelství. A jestli mě to odvede od táty a zbaví jeho hněvu, tím lépe.

„Ale co až se vrátí domů?“ zeptala se máma.

„Na manželství zatím není připravená. A až se naučí něco pořádného, může do rodiny přinést slušný příjem. Proti tomu Andrea určitě nebude nic namítat.“ Jestli si babička myslela, že je to dobrý nápad, možná bych tak opravdu mohla dostat, co jsem chtěla – jiný smysl života než manželství a děti.

„Taky chci, aby byla Giulia šťastná, ale tohle je vyloučené.“ Máma zoufale zvýšila hlas. Sklonila hlavu do dlaní a moje srdce pokleslo. Samozřejmě že to vypadalo až příliš dobře, aby to byla pravda.

„Tohle je dokonalá příležitost, jak jí pomoct k povolání, pro které se narodila,“ namítla teta Francesca. „Jestli ji na té silnici někdo viděl a můj bratr se to dozví, zvlášť poté, co ji znovu přistihl při lži, klášter je dost daleko, aby zůstala v bezpečí. Oba tak dostanou čas přijít k rozumu.“ Zaváhala. „Vím, že to znamená Andreu oklamat, ale závisí na tom Giuliina budoucnost. Mému bratrovi jde jen o to, aby ji zkrotil, a jestli se při tom něčemu naučí, určitě bude rád, když rodinu finančně podpoří stejně jako Teresa.“ Teta vypadala potěšeně a musela jsem přiznat, že v jejích argumentech nevidím jedinou chybu. Moje sestra Teresa odjakživa dělala, co se od ní očekávalo, a táta ji v přání stát se švadlenou podporoval. Nebyla jsem si jistá, jestli mě jeptišky zkrotí, ale pokud mi táta dovolí pracovat jako léčitelka…

Máma vzdychla. „Chci, aby Giulia dostala šanci. Ale budeme muset naplánovat, jak ho přesvědčit.“

„V tom případě je to vyřešené,“ prohlásila babička Mariana, zářivě se usmála a s úlevou se znovu zabořila do židle. „Zařídíme, aby odjela co nejdřív, jinak kdoví, co by mohla udělat příště.“

„Co Giulia?“ zeptala se máma. „Neměly bychom se jí zeptat, jestli s tím souhlasí?“

„Už to ví,“ uculila se teta Francesca. „Celou dobu poslouchá u dveří, místo aby míchala omáčku.“

Máma s tetou Franceskou pověděly tátovi, že se v klášteře naskytla příležitost pracovat, a on souhlasil s tím, abych tam odjela. Připomněly mu, že potřebuju tvrdou práci a disciplínu, ne vyhrožovat svatbou.

Ten večer mě z apatie vytrhl až chladný vzduch pronikající kamennými zdmi cely. Převlékla jsem se do noční košile a vklouzla pod hrubé povlečení na malé posteli v zoufalé snaze se zahřát. Kéž bych byla stále v kuchyni v tetině restauraci, obklopená lahodnými vůněmi, klábosením, smíchem a laskavou, spokojenou tetou Franceskou! Hlasitě mi zakručelo v břiše. Věděla jsem, že bych měla být vděčná, že tu jsem, ale připadalo mi to těžké. Stýskalo se mi po matce, sourozencích, babičce i veselé optimistické povaze tety Francesky. Pořád jsem nemohla uvěřit, že jsem zmeškala Teresinu svatbu. Ráno mě teta odvezla do vesnice na dně horského průsmyku, kde na mě čekal bratr Giacomo, mnich z kláštera, s vozem naloženým zásobami. Opravdu od té chvíle uplynul teprve jeden den?

„Forza! Popadni příležitost za pačesy,“ povzbuzovala mě máma, když jsme se loučily. „Snaž se, ať jsme na tebe hrdí. Tvrdě pracuj a dělej, co ti jeptišky i mniši řeknou. Až se vrátíš domů, bude všechno, co se stalo mezi tebou a tvým otcem, zapomenuto.“

Táta se na mě skoro nepodíval. To ráno zamumlal zastřené sbohem a odešel na statek, což mě ještě víc pobouřilo.

„On možná zapomene, ale já ne.“

Máma mě pohladila po tváři. „Miluje tě a chce pro tebe to nejlepší. Nechápe, jaké to je být mladou ženou, která má celý život před sebou. Jsi vášnivá a tvrdohlavá jako on. Nezapomínej, že když na to půjdeme chytře, můžeme dosáhnout, čeho chceme, dokonce i v mužském světě. Ale musíš být rozumná. Jen málokdy dostaneme druhou šanci.“

Táta si možná myslel, že tímto způsobem potlačí můj temperament a připomene mi moje povinnosti mladé ženy, ale já to viděla jako příležitost udělat něco se životem.

Až při prvním pohledu na klášter, když slunce začalo zapadat za horské vrcholky, mi došel rozsah toho, co jsem udělala.

„Domov – neexistuje krásnější pohled,“ podotkl bratr Giacomo s povzdechem.

Domov… Nikdy dřív jsem nebyla tak daleko od domova. Co si počnu sedm měsíců mezi cizími lidmi bez lásky a podpory své rodiny?

Po tvářích mi tekly slzy. Schoulila jsem se pod deku. Zítra se sejdu s matkou představenou a musím na ni udělat dobrý dojem, abych jí dokázala, že si zasloužím tu být. Bez její podpory se nenaučím, co potřebuji, abych se stala bylinkářkou – a vzala svůj život do vlastních rukou.

2

V kalném světle svítání mě probudilo vyzvánění zvonů a zaklepání na dveře cely.

„Buongiorno, signorina,“ pozdravila jeptiška a postavila na stůl džbán s vodou a lavor. „Jsem sestra Agata a zavedu vás k matce představené.“

Rozechvělá vzrušením a nervozitou jsem přikývla. Moje návštěvnice odešla, aby počkala venku, než se převléknu. Po posilujícím nočním spánku jsem se cítila mnohem lépe, optimističtěji. Překvapilo mě, že jsem spala tak dobře, i když jsem byla úplně sama na cizím místě, ale včerejšek byl dlouhý a vysilující. Hlavou se mi honily možnosti, které mě čekají. Konečně jsem se vysvobodila zpod otcovy nadvlády a měla se učit u jednoho z nejlepších bylinkářů v Kalábrii. Cítila jsem znepokojení a bála se, že na to nestačím. Ale byla jsem rozhodnutá snažit se, jak to jen půjde.

Rychle jsem se umyla, spletla si vlasy do silného copu a převlékla se do čistých šatů a vlněných punčocháčů. Pak jsem následovala jeptišku po opuštěné chodbě.

„Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se tiše.

„Na ranních modlitbách,“ odpověděla. „Jste nervózní?“ Přikývla jsem a moje společnice se povzbudivě usmála. „Nebuďte. Matka představená vás nekousne.“

Než jsem si to uvědomila, byla jsem uvedena do pracovny matky představené. Zahalilo mě teplo praskajícího krbu. Abatyše seděla za masivním stolem, který byl úhledně zaskládaný knihami a papíry. Police na stěnách byly plné dalších svazků. Četla jsem dost ztěžka a napadlo mě, jaké to asi je dokázat přečíst všechny stránky od začátku až do konce.

Matka představená Maria na mě se zájmem upírala bystré modré oči zapadlé ve vrásčité pleti bledého kulatého obličeje. Kromě rukou byl obličej jedinou nezakrytou částí jejího těla. Přes dlouhý černý hábit měla bílou plachetku a na hlavě černý závoj. Na hrudi jí visel křížek na znamení jejího úřadu.

„Buongiorno, signorina Tallaritiová,“ pronesla a vstala. „Posaďte se, prosím.“ Pokynula k židli na druhé straně stolu.

„Grazie, matko představená,“ zamumlala jsem a ostražitě jsem si sedla.

„Přijela jste k nám ve velmi neobvyklou dobu, přímo uprostřed zimy. Ale možná je to Boží vůle, že jste mezi nás přišla teď,“ začala. Přimhouřila oči a měřila si mě inteligentním pohledem ostrým jako břitva. Zabořila jsem se do židle. Byla jsem si jistá, že už odhalila, proč jsem tady, ale znovu si sedla a vzdychla. „Na jaře, až se cesty otevřou poutníkům, bude bratr Fortunato příliš zaneprázdněný svátkem Panny Marie, aby zahájil vaše studia. Zůstanete s námi až do konce oslav. Vím, že život v klášteře vám bude připadat velmi zvláštní, ale jestli se budete řídit našimi pravidly a zvyky, zjistíte, že u nás najdete péči i podporu ve vašem poslání. Nyní vás sestra Agata zavede na snídani a pak vás tu provede a vezme na první hodinu u bratra Fortunata. Vysvětlí vám, jak tu v klášteře žijeme, a zařídí, abyste měla všechno, co potřebujete.“

Byla jsem propuštěna.

Podle sestry Agaty se bratr Fortunato už přes třicet let těšil proslulosti a úctě v celé jižní Itálii. Poutníci často přicházeli z velké dálky, aby ho navštívili během svátku Panny Marie, kde prodával posilující prostředky a čaje. Kvůli otcově zaujatosti vůči tradiční medicíně a krátké době, kterou jsem s babičkou Marianou trávila, jsem o něm nikdy neslyšela.

Očekávala jsem, že bratr Fortunato bude vysoký majestátní muž, který bude vůči vesnické dívce se základním vzděláním projevovat netrpělivost. Proto mě překvapilo, že je dost obyčejný a poměrně malý, oblečený v jednoduchém černém hávu. Nejvíc na mě zapůsobil jeho laskavý výraz. Okamžitě mi bylo jasné, že je na něm něco mimořádného, a když jsem s ním strávila trochu času, pochopila jsem, že všechno, co se o něm vykládá, je pravda.

„Nejběžnější bylinky jsou často ty nejužitečnější,“ pověděl mi hned na začátek. Byli jsme v jeho pracovně a prohlíželi si obrázky s popisy bylinek a jejich využití v silných bichlích, které vytahoval z polic lemujících celou jednu zeď. Na policích na protější stěně byly seřazeny sklenice se sušenými bylinami a na druhé straně místnosti stály sušáky, zatím prázdné, dokud se na jaře nenaplní čerstvými bylinami. Místo pod velkým oknem, z něhož byl výhled na hory a zasněženou krajinu, zaujímala dlouhá lavice se sbírkou hmoždířů a paliček. „Tak například heřmánek. Roste skoro všude, ale nejvíc se mu daří na slunných místech. Víš, která jeho část se používá?“

„Květ,“ odpověděla jsem. Potěšilo mě, že jsem si toho všimla, když nám máma, pokud jsme byli neklidní nebo jsme v noci nemohli spát, připravovala heřmánkový čaj.

„Výborně. Dá se použít celá rostlina, ale střed květu je nejúčinnější.“

Dopoledne jsme trávili probíráním teorie, učením se jmen a použití bylinek a rostlin, poznáváním, jak vypadají čerstvé nebo sušené a jakými částmi se léčí různé nemoci. Odpoledne jsem se učila praktickému využití, zatímco jsme pečovali o zahradu bratra Fortunata ve speciálním skleníku, nebo když v dílně drtil sušené bylinky, aby z nich vyráběl tinktury. Byl trpělivý učitel, ale očekával ode mě, že si budu pamatovat, co mě naučil, a rychle přecházel k další rostlině nebo zdravotním potížím. Řady knih na policích mi připomínaly, že se toho musím ještě hodně naučit, a přemýšlela jsem, kolik toho stihnu za dobu, co tu strávím.

„Víš, k čemu je heřmánek dobrý?“ Podal mi otevřenou lahev a já vdechla sladkou travnatou vůni, která mi trochu připomínala suché seno.

„Na uklidnění a uvolnění. A na ženské potíže,“ dodala jsem při vzpomínce, jak nám dívkám dávala máma heřmánkový čaj na naše měsíční bolesti. Cítila jsem se trochu nepříjemně, že mluvím o takových věcech.

Přikývl. „Ano, ale nejen na ženské křeče – na křeče všech vnitřních orgánů. Pomáhá zklidnit žaludek a je užitečný při zažívacích potížích, bolestech břicha, poruchách trávení, úzkosti a rozrušení, hlavně u dětí. Také jsem ho použil jako zklidňující koupel na podrážděnou pokožku. Je to jedna z mých nejpoužívanějších bylinek.“ Sáhl přes lavici a podal mi dlouhý sušený kořen. „Tohle roste po celé Kalábrii. Znáš jeho léčivé účinky?“

Převrátila jsem kořen mezi prsty. Typická vůně byla nezpochybnitelná. Lékořici sklízeli mniši na podzim a v zimě z ní dělali likér. Jeptišky zas tvarovaly z poddajné černé pryskyřice sladkosti a bonbony. Kalábrijská lékořice byla proslulá přirozenou sladkostí, takže si ji oblíbili po celé Itálii.

„Lékořice!“ Chvíli jsem přemýšlela a vzpomínala, proč nás máma občas nechávala kousíček cumlat. „Je na kašel a zácpu.“

Přikývl. „Možná tě nepřekvapí, že je užitečná i k posílení energie těch, kteří jsou neustále v jednom kole. Napadá tě někdo konkrétní, komu by lékořice prospěla?“

„Ano,“ odpověděla jsem a pomyslela na svou sestru Teresu.

„Vidíš tedy, že obě tyto běžné rostliny mají řadu použití. Jsem si jistý, že většina domácností o některých z nich něco ví. Já tě však naučím, jak na jisté rostliny reagují různé osobnostní typy, proč se každá bylinka používá konkrétním způsobem a jak se dá kombinovat s dalšími.“

„Už se nemůžu dočkat,“ pronesla jsem a zářivě jsem se usmála.

Netrvalo dlouho a v klášterním ruchu jsem dočista zdomácněla. Byly mi přiděleny domácí práce, které se daly časově skloubit s dvouhodinovou lekcí s bratrem Fortunatem ráno a pak ještě odpoledne. Vstávala jsem spolu s jeptiškami před svítáním, abych se s nimi pomodlila, a pak jsem pomáhala v klášterní kuchyni chystat čerstvou snídani, která se podávala po hlavních modlitbách. Po snídani a před ranní výukou jsem se pustila do krájení zeleniny na hlavní denní chod, oběd. Většina venkovanů normálně jedla sušené fazole, cizrnu nebo čerstvou zeleninu a maso si mohla dovolit jen občas. U nás doma jsme zabíjeli prase jednou nebo dvakrát ročně na maso, dělali klobásy, salámy a mýdlo z vyškvařeného vepřového sádla smíchaného s louhem. V klášteře to nebylo jiné. Vrchní kuchařkou byla jeptiška, která celou komunitu krmila léta a dokázala vytvořit vydatné jídlo z těch nejjednodušších ingrediencí. Jakmile zjistila, že jsem pracovala v kuchyni tety Francesky, dala mi větší zodpovědnost a začala se se mnou dělit o různé rady. Myla jsem nádobí, zametala, vytírala podlahy a pomáhala se vším, o co mi řekli. Nevadilo mi to. Na rozdíl od domova, kde otec očekával, že ho budu bez ohledu na cokoliv poslouchat, tu se mnou bylo vždy jednáno laskavě a s úctou – a navíc jsem se mohla vzdělávat.

Sestru Agatu mi přidělili jako společnici; vysvětlovala mi chod a pravidla kláštera a pomáhala mi zvyknout si na zdejší život. Byla jsem vděčná za její ohleduplnost, která mi dodávala klidu. Když jsem se jí zmínila, že je pro mě učení náročné, hlavně čtení italských textů, nabídla se, že mi pomůže. Potom, co jsem opustila školu, jsem už neměla moc příležitostí procvičit si spisovnou italštinu, protože ve všedním životě jsem používala především místní kalábrijský dialekt. Byl to pozvolný a náročný proces, ale každý den jsme trávily odpoledne po lekcích s bratrem Fortunatem tím, že jsme si listovaly v italských novinách a postupně přecházely k obtížnějším knihám. Zjistila jsem, že Agatě je něco přes dvacet a je u jeptišek asi sedm let.

„V patnácti jsem se odmítla vdát za muže, kterého mi vybral otec,“ svěřila se mi jednou, když se prohrabávala hromadou knih, které mi přinesla z knihovny. Seděly jsme jako každé odpoledne ve svém obvyklém rohu v ambitech. „Byl to stařec, který už měl i vnoučata, ale měl poměrně velký statek a značné příjmy. Moji rodiče si mysleli, že mi tím zajistí budoucnost, ale já se nechtěla vdát za starce. Už tehdy jsem věděla, že se chci starat o nemocné a umírající, a kdybych se vdala, dělat bych to nemohla. Ale na to, aby mě poslali učit se na zdravotní sestru, nebyly peníze.“

„Jak ses dostala sem?“

„To rozhodnutí nebylo na mně. Doma jsem zůstat nemohla, aniž bych rodině finančně přispívala, a zhola nic jsem neuměla. Ale Bůh mě sledoval a znal mou nejhlubší touhu. Rodiče trvali na tom, že jestli jsem skálopevně rozhodnutá, že se nevdám, tak musím vstoupit do kláštera. Tehdy jsem si uvědomila, že je to jediný způsob, jak se budu moct starat o nemocné, a tak jsem souhlasila.

Pět let jsem v sanatoriu v Neapoli pečovala o nemocné s tuberkulózou. Zakrátko jsem si uvědomila, že moje srdce patří Bohu a svou prací vyjadřuji lásku k němu. Také jsem se tam seznámila s matkou představenou, a když odešla sem coby abatyše, šla jsem s ní. Je to tu úplně jiné než v sanatoriu, ale potřebovala jsem klid.“

„Muselo to být vyčerpávající, starat se o nemocné a umírající.“

Usmála se, ale než mi odpověděla, na chvíli zaváhala. „Nakazila jsem se tuberkulózou.“

Zalapala jsem po dechu. „Jsi nemocná?“

Pokrčila rameny. „Možná. S jistotou vím jen to, že tu nemoc mám, ale je mi docela dobře a nepřenáším ji. Možná se u mě nikdy nerozvine aktivní fáze. Přesto mi matka představená doporučila, abych odešla sem, kde si v péči bratra Fortunata můžu odpočinout. Jeho bylinná léčba mě posiluje. Časem se možná vrátím k péči o nemocné, nebo se u něj začnu učit jako ty a stanu se léčitelkou. Prozatím dělám, co se po mně žádá. Vím, že být na tomhle místě je součástí Božího plánu a později se jeho záměr objasní. Tady, na nejvyšších vrcholcích hor, se zdá, že k Bohu mají všichni blíž.“ Pokřižovala se a rukou se uctivě dotkla čela, srdce a ramen.

„Ani jedna z nás nečekala, že tu budeme,“ zašeptala jsem. „Možná jsme se jen měly vzájemně seznámit.“

Usmála se. „O tom nepochybuju.“

Navzdory přátelství se sestrou Agatou a rušnému, ale uspokojivému životu v klášteře se mi stále stýskalo po rodině i po domově, zvlášť večer před usnutím. Bolest v mém srdci neutuchala. Věděla jsem, jak ztracená je máma, když má doma jen dvě děti, a chybělo mi povídání s tetou Franceskou a práce v její restauraci. Dokonce jsem přemýšlela i o tom, jak se na statku beze mě a Vincenza daří otci a jestli s Paolou zastanou veškerou naši práci.

Nejvíc se mi stýskalo po sestrách. Rozuměly jsme si spolu. S Paolu mě pojilo mimořádné pouto. I ona chtěla žít jinak, než se od ní očekávalo. Hlavně mi chyběla její klidná přítomnost a praktičnost; brala mě takovou, jaká jsem, a měla pochopení i pro skandální nápady, s nimiž jsem se jí svěřovala. Stýskalo se mi po její moudrosti a radostech, které jsme sdílely v prostých životních radovánkách, jako třeba v chuti citronu utrženého přímo ze stromu nebo vzrušení z právě narozených jehňátek. Bez ní mi cosi citelně chybělo.

„Nesmíš být tak impulzivní,“ pošeptala mi, když jsem za ní vklouzla do postele poté, co v restauraci předurčily můj osud. Se zašustěním lněného povlečení se ke mně obrátila. „Ranila jsi mámu, Teresu i mě a zapletla do toho babičku Marianu i tetu Francesku. Kdyby se táta někdy dozvěděl, co dnes večer udělaly, zakázal by nám, abychom se s nimi ještě stýkaly. Copak nechápeš, že svými činy ovlivňuješ životy druhých? Musíme dodržovat pravidla.“

Zavrtěla jsem hlavou. Prohnal se mnou příval doběla rozžhaveného hněvu, ale Paola mě popadla za ramena.

„Musíš být rozumná a realistická. Hledej způsob, jak dosáhnout toho, co chceš, ve stanovených hranicích. Ať si táta myslí, že dostává, co chce, zatímco to budeš ty, kdo ve skutečnosti dostane, co chce. Tak nám to máma pořád opakuje. Dej mu, po čem touží, zdvořile poslouchej jeho přání, a přitom si jdi za svým.“

„V tomhle kraji se nikdy nic nezmění,“ sykla jsem.

Pustila mě a vzdychla. „Mamma mia! Jak si myslíš, že Teresa dosahuje svých cílů? A myslíš si, že si táta vážně přeje, abych se stala selkou? Ale zůstat na statku je to jediné, po čem toužím. Mám obrovské plány. Pokud pro začátek použijeme moderní stroje a vybavení, zlepšíme produktivitu i kvalitu sklizně a práce bude mnohem efektivnější.“ Slyšela jsem v jejím hlase rostoucí vzrušení a vášeň. Paola měla radši statek než mládence. „A ze všeho nejvíc by se mi líbilo vylepšit postupy výroby sýrů a dělat takové, které nikdo jiný neumí. Jestli se stanu pro tátu nepostradatelnou a po mých specialitách se všichni utlučou, nebude chtít, abych ho někdy opustila, a nebude tolik vyhrožovat, že mi začne shánět manžela.“

„Ty se nechceš vdát?“

„Chci zasvětit život statku. Nejsi jediná, kdo chce překročit hranice toho, co se od nás očekává. Existují možnosti, jak překonat překážky, kterým čelíme, jen je musíme najít.“

Měla pravdu. Nyní jsem byla odhodlaná vzít si z tohoto úžasného požehnání, které mi bylo dopřáno, co nejvíc a postarat se, aby na mě byli všichni, kdo ve mě věří a milují mě, hrdí – dokonce i táta.

Napsala jsem rodičům a Paole, ale zatím jsem od nich nedostala žádnou odpověď. Čím déle jsem čekala, tím větší jsem si dělala starosti, že se na mě zlobí – nebo ještě hůř, že se doma něco stalo. Ale věděla jsem, že ať už by se přihodilo cokoliv, Paola by mě nikdy neopustila. A právě od ní jsem nakonec dva měsíce po příjezdu dostala první dopis.

Drahá sestro,

přišly nám od Tebe dopisy. Máma nám ty svoje přečetla po večeři nahlas. Rodiče mají radost, že sis v klášteře tak rychle zvykla, máš pořád co dělat a že se Ti hodí i zkušenosti z kuchyně. Pověděla jsem mámě o Tvé výuce a je šťastná, že se Tvé léčitelské schopnosti rozvíjejí. Dělá si poznámky, aby Ti také napsala, až bude moct, ale čeká, až se novinek navrší víc. Antonia zajímá jen to, jestli se staneš jeptiškou, protože umírá touhou zjistit, zda by se Tvé vlasy vešly pod závoj!

Teresa je se Santorem šťastná a odpustila Ti, že jsi jí nešla na svatbu. Zútulňuje učitelský byt a Santorova matka ji učí, co má rád. Teresa je velice schopná, ale rady od tchyně trpělivě přijímá. Představuju si, jak bys obrátila oči v sloup a přesvědčovala ji, že Santoro má dvě ruce i nohy a umí se o sebe postarat sám. Oba koneckonců pracují celý den, ale Teresa je odhodlaná stát se dobrou manželkou a ušetřit co nejvíc peněz, aby vyrazili za lepší budoucností do Ameriky.

Pořád nemůžu uvěřit, že tam chce odjet. Často vzpomínám na ten mimořádný večer, než jsi odjela, kdy nám Teresa ukázala svatební šaty a svěřila se nám se svým plánem.

Ulevilo se mi, že se Terese manželský život líbí a že se na mě nezlobí.

„Chci se jen vdát za Santora a mít s ním děti,“ zasnila se tehdy večer, když si na kraji postele rozložila výbavu. Ve dvaceti měla právě věk na vdávání. Santoro se nedávno vrátil z vysoké školy v Reggiu, kde studoval učitelství, a nastoupil na naši malou školu. Jejich zásnuby zařídili naši rodiče. Udělalo na ně dojem, že se Santoro stane učitelem. Vše nasvědčovalo tomu, že ze Santora a Teresy bude pěkný pár.

Každá jsme měla výbavu do začátku – přichystanou v krabicích, které nám máma odmalička pomáhala plnit. Ta moje nebyla tak rozsáhlá, protože jsem ve srovnání s Teresou zvládla pouze základy vyšívání, ale i tak se prádlo bude hodit. Ukázala nám konopné ručníky a prostěradla s vyšitými iniciálami a pěkným květinovým a listovým vzorkem. Jemnou noční košilku a povlečení měla lemované krajkou, kterou si sama vyrobila.

Paola zlehka přejela prsty po propracovaných stezích a užasle zavrtěla hlavou. „Krása,“ zamumlala.

„Kdybys přestala šít tak nádherné prádlo, dotklo by se to všech na míle daleko,“ obdivovala jsem Teresinu vytříbenou zručnost. „Ukaž mi prosím svoje svatební šaty,“ dodala jsem tiše. „Chci tě v nich vidět… Aspoň si tě pak budu umět představit v kostele.“

Chvíli se na mě dívala a pak se slzami v očích přikývla. Musela jsem polknout, abych si uvolnila stažený krk.

Vrátila prádlo do výbavy a vzápětí se proměnila v bílý přelud. Bílé svatební šaty byly až donedávna v Kalábrii téměř neslýchané. Většina dívek se obvykle vdávala v šatech, v nichž chodily v neděli na mši. Někdy však otcové, kteří ve Spojených státech vydělávali spoustu peněz, poslali svým dcerám na svatbu bílé šaty. Santoro trval na tom, že Teresa bude mít nové, a našetřil dost peněz na látku.

„Jsou nádherné,“ zašeptala jsem. „Moc ti sluší.“ Satén byl jednoduchého střihu, a přesto v něm Teresa vypadala jako modelka milánského návrháře.

„Krása,“ zopakovala Paola. Oči se jí leskly hrdostí a láskou.

Teresa se rozzářila. „Pomozte mi s těmi knoflíky vzadu.“

„Bude se o tobě mluvit široko daleko,“ podotkla jsem, zatímco jsem jí zapínala knoflíčky.

„Nebylo by mi ke cti, kdybych si neuměla ušít šaty, a k tomu je potřeba trocha fortelu,“ utrousila Teresa samolibě. „Santoro souhlasil, že budu dál pracovat,“ pokračovala a pak se odmlčela. „Chceme si našetřit co nejvíc peněz a odjet do Ameriky,“ zašeptala. „Státní učitelský plat je sice stabilní a pravidelný, ale nijak zvlášť vysoký. Jeden Santorův přítel odjel do Ameriky a slušně si tam vydělává. Bydlí v domě s elektřinou a teplou vodou, na podlaze mají koberec a můžou si dovolit slušně se najíst. Děti chodí do školy tak dlouho, aby pak měly možnost nastoupit na univerzitu. Totéž chce Santoro i pro naše potomky. A já taky – budoucnost a lepší život, než jim můžeme dát tady.“

S Paolou jsme na ni nevěřícně zíraly. V životě by mě nenapadlo, že Teresa přemýšlí o tom, že odjede z Bruzzana a od našich rodičů, natož aby úplně opustila Itálii. Možná že jsme my dvě nakonec nebyly tak odlišné. Chtěla něco víc – a chtěl to i Santoro – a měla odvahu pracovat na svém snu stejně odhodlaně jako Paola a já.

„Nejdřív Giulia, a teď i ty,“ vypravila ze sebe Paola. Ucítila jsem bolest na hrudi – vinu a zármutek kvůli své sestře.

Teresa ji pevně objala. „Potrvá to dlouho, než našetříme tolik, abychom mohli vůbec přemýšlet o odjezdu.“

„Já budu zase brzy doma a Teresa bydlí jen na druhém konci vesnice.“ Se slzami v očích jsem Paole podala ruku. „A vždy budeme sestry, ať už nás život zavane kamkoliv.“

Ten večer byl hořkosladký, stejně jako slazené mandle, které jsme propašovaly do jídelny – symbol krušných a šťastných okamžiků manželského života.

Znovu jsem pohlédla na dopis.

Táta a já zvládáme práci na statku i bez Vincenza. Antonio nám po škole pomáhá a někdy se k nám přidá dokonce i máma. Většina ovcí bude mít brzy jehňata. Antonio se na ně těší, ale mě mrzí, že tu nebudeš s námi, až se narodí. Nebude to stejné jako dřív.

Zdá se, že se hodně učíš a na život v klášteře si zvykáš. Jsem na Tebe moc hrdá. Bude z Tebe úžasná léčitelka a jednou možná uplatníš své schopnosti i v jiných částech Itálie. Ale stýská se mi po Tobě. Když jsem v pokoji sama, je tam hrozné ticho a připadám si osamělá. Chybí mi Tvůj hlas a stále si nemůžu zvyknout, že neležíš vedle mě.

Tvá milující sestra

Paola

P. S. Máma čeká dopis od Vincenza, ale zatím se neozval, tak snad brzy.

Zamrkala jsem, abych potlačila slzy, a vydechla úlevou. Ačkoliv bylo uklidňující přečíst si dopis od Paoly a vědět, že život doma běží stejně jako dřív – dokonce i když se Teresa čerstvě vdala a Vincenzo a já jsme pryč –, stýskalo se mi po nich ještě víc. Na rozdíl od Santora, kterého kvůli koňské noze zprostili vojenské služby, byl Vincenzo odveden, aby podstoupil vojenský výcvik a potom bojoval ve válce někde v Africe. Il Duce říkal, že je povinností muže jít do války, a Vincenzo šel rád. Vyměnil neúprosnou lopotu všedního života v zemědělství za dobrodružství v exotické Africe a stabilní plat. Já si však o něj dělala starosti, že je tak daleko.

Litovala jsem, že nejsem doma, abych přiložila ruku k dílu, ovšem potrvá měsíce, než se budu moct vrátit. Díky tomu ještě posílilo moje odhodlání naučit se tu všechno, co budu moct, aby ze mě něco bylo.

Nejen kvůli rodině, ale i kvůli sobě.

3

Bratr Fortunato se postaral, abych se bůhvíjak nerozptylovala. Každý den mě učil něco nového, vyžadoval, abych dělala všechno, jak nejlépe umím, a i mezi výukou bylo stále co studovat. Po několika měsících od mého příjezdu mě matka představená požádala, abych po hodinách u bratra Fortunata místo čtení s Agatou chodila každé odpoledne do její pracovny. Někdy chtěla, abych jí předčítala různé pasáže z knih a později jsme o nich diskutovaly, jindy jsem si jen rozšiřovala vědomosti. Učila mě společenské vědy, botaniku i filozofii, a někdy dokonce i dějepis a zeměpis s přehledem politických systémů napříč Evropou. Moje vzdělání bylo široké, a ačkoliv jsem zjistila, že učení miluju a nejvíc ze všeho mě baví historie, někdy jsem pochybovala, zda je to všechno důležité. Agata mě ale ujistila, že mi matka představená poskytuje dobrý základ, abych byla inteligentní, hloubavá a připravená na všechny překážky, před které mě život může postavit. Nechápala jsem, proč jeví takový zájem o moje vzdělání, ale podle Agaty bylo důvodem to, že mám zvídavou mysl a rychle se učím. Přemýšlela jsem i o tom, jestli to má něco společného s jejím přátelstvím s babičkou Marianou.

„Pochopila jsem, že tvůj otec nechce, aby ses učila u babičky Mariany,“ pověděla mi jedno červnové odpoledne. „To je škoda, protože je to ta nejlepší léčitelka, jakou jsem kdy poznala.“

Ohromeně jsem se na ni zadívala. Otec se o babičce vždy vyjadřoval v tom smyslu, že není nic lepšího než čarodějnice, i když jsem věděla, že to tak není. „Jak dobře ji znáte?“ zeptala jsem se.

Matka představená se vlídně usmála. „Bratr Fortunato a já ji známe léta. Často sem chodí a všichni tři si povídáme o léčení a dalších zajímavých tématech. Je přínosné učit se jeden od druhého.“

Přikývla jsem, ale stále jsem byla zmatená. „Jak jste se s ní seznámila?“

„Měla jsem ji na starosti, když byla ještě novicka.“

Kniha, kterou jsem držela, mi vyklouzla z rukou a ztěžka dopadla na podlahu. „Babička Mariana byla jeptiška?“

Matka představená zavrtěla hlavou a zasmála se. „Ne, kdepak, slib nesložila.“

Vysvětlila mi, že když babička přišla do kláštera, bylo jí teprve šestnáct. Už tehdy léčila a byla rozrušená, že se jí při zemětřesení v roce 1894 nepodařilo zachránit víc lidí, zvlášť svou matku a prvního manžela. Byla právě v mém věku – a už utrpěla takovou ztrátu a ovdověla. Neuměla jsem si představit, jak bych se s tím vypořádala, kdyby se něco podobného stalo mně. Dva roky zůstala v klášteře, kde ji všemožně povzbuzovali, aby své dovednosti nenechala ležet ladem. Naučila matku představenou, co pochytila od své babičky – totiž že zdraví pramení z prosperujícího těla, mysli i ducha.

Nakonec se rozhodla, že bude spíš pokračovat v rodinné tradici, místo aby se stala jeptiškou. Krátce po odchodu z kláštera ji můj dědeček, kterého jsem nepoznala, protože umřel ještě před mým narozením, požádal o ruku. Takže babička, když byla v mámině věku, přišla nejen o jednoho, ale o dva manžely.

„Mariana se sem vracela každý rok a z vděčnosti za to, co pro ni jeptišky udělaly, je učila základní techniky. Kdykoliv jsem mohla, přidala jsem se k ní. Velice jsme se spřátelily,“ pokračovala matka představená se zasněným pohledem v očích, opřená o opěradlo židle.

„A bratr Fortunato?“ zeptala jsem se. Zvedla jsem učebnici biologie, kterou jsem upustila. Nemohla jsem uvěřit, že toho o babičce tolik nevím.

„Získal klasické bylinkářské vzdělání v Německu a Římě, a než se přestěhoval na jih, několik let pracoval na opačné straně Itálie. Když se dozvěděl o Marianě a našich setkáních, napsal mi. Tehdy se už pověst tvé babičky jako mimořádné léčitelky rozšířila. Lidé ji chodili navštěvovat zdaleka.“

Srdce se mi naplnilo hrdostí. Odjakživa jsem věřila, že je babička dobrá léčitelka, ale vědomí, že si jí lidé tolik váží, mě nadchlo. Tušil táta vůbec, že o ní mají tak vysoké mínění?

„Bylo jen otázkou času, než se bratr Fortunato s námi oběma sešel a rozhodl se zůstat zde v klášteře. Všem nám prospělo, že jsme si své zkušenosti vzájemně předávali a učili se jeden od druhého.“

„Děkuju vám, že jste mi to řekla,“ pronesla jsem.

Přikývla a přezíravě mávla rukou. „Ale dost už s tím. Pořád se musíš hodně učit, než budeš tak dobrá jako tvoje babička. Bratr Fortunato ti poví o vlastnostech bylinek a jejich využití a my ti zas ukážeme, jak pečovat o ty, kdo potřebují naši pomoc.“

„V jakém směru?“ zeptala jsem se a zvědavě se předklonila. Chtěla jsem se dozvědět víc. Byla jsem odhodlaná naplnit její očekávání, že budu stejně dobrá jako babička.

„Já a mé sestry se staráme o lidi, kteří jsou dlouhodobě nemocní, mají nemocné srdce nebo jsou na pokraji smrti. Nemoc se neprojevuje pokaždé fyzicky, ale hodně závisí na vypjatých emocích, stavu mysli a životních podmínkách. Může to být kombinace mysli, těla i ducha.“

Přikývla jsem. „Chápu. Viděla jsem takové, kteří měli umřít už před několika týdny, a přesto žili dál, dokud je někdo milovaný nenavštívil nebo jim neposlal zprávu. Vím, že babička léčí pacienty, kteří se bojí, že je někdo uhranul, starými metodami, jimž sami věří.“

„Kalábrijci jsou pověrčiví a dávné tradice mohou být pacientům, kteří doufají v uzdravení, velmi užitečné. Pamatuj si, že ani ti nejlepší léčitelé nejsou tak pyšní, aby se nepoučili z toho, co vidí kolem sebe. Jakékoliv léčebné metody mohou být inspirací.“ Matka představená se usmála. „Výborně, Giulio. Učíš se rychle. Tvoje chápání textů, které jsem ti půjčila, se zlepšuje a také rychleji čteš. Věnuj se jim každý den.“ Podala mi knihu o filozofii. „Popovídáme si o ní, až se sejdeme příště.“

Zděšeně jsem se na svazek zadívala.

Při pohledu na můj výraz svraštila obočí. „Nezapomeň, že učení je základem vědění, a vědění je síla, klíč k úspěchu a nezávislé mysli, zvlášť u ženy.“

„Těžko někdy dosáhnu takového vzdělání jako vy.“

„Přesto vidím, že máš dychtivou mysl, přestože toho ještě mnoho nevíš. Stačí málo a rozvineš si důvěru v to, že se dokážeš učit sama. Venku na tebe čeká celý svět, pokud budeš mít představivost a důvtip, abys prozkoumala, co se nachází hned za tvým prahem.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Vím to. I ženy by měly mít možnost zvažovat všechny možnosti a rozhodovat se podle sebe. Naše inteligence a to, jak ji používáme, se koneckonců neliší od mužů, ačkoliv si to často rádi myslí.“ Usmála se. Vrásky v jejím obličeji vypovídaly o bohatých životních zkušenostech.

Toužila jsem se jí co nejvíc podobat.

Matka představená Maria nám oznámila italské vítězství v Habeši ze sedmého května, hned jak tu zprávu ohlásili v rádiu.

„Je to velký úspěch,“ pronesla Agata, když jsme po obědě sklízely ze stolů. „Italové to berou jako znamení, že je náš národ konečně znovu na vzestupu, a Il Duceho za to milují. Teď, když se Habeš připojila k italským koloniím ve východní Africe, musí zbytek světa brát Itálii vážně jako důležitého a silného evropského hráče.“

„Il Duce slibuje, že se staneme novým římským impériem. Možná je tohle první krok,“ podotkla jsem, zatímco jsem ukládala zbylý chléb do košíku.

Mussolini a jeho fašistická vláda byli u moci už čtrnáct let. Moji rodiče a většina obyvatel naší vesnice věřili, že je dobrý vůdce. Usiloval o to, aby Itálie opět získala svou velkolepost, a to by prospělo i nám na jihu. Slyšela jsem, jak táta říkal mámě, že Il Duce vysušil bažiny a slíbil zemědělcům více půdy a pomoc s pěstováním a prodejem pšenice. Prý se dokonce bude hospodařit i ve velkých oblastech v Habeši.

„Ale Vincenzo se nám pořád neozval. Doufám, že je v pořádku a teď, když jsme vyhráli válku, se vrátí domů.“ Vincenzo a já jsme k sobě měli odmalička blízko, možná proto, že nebyl tak vážný jako Teresa s Paolou a měl trochu divočejší povahu jako já. Litoval mě, že je na mě táta tak přísný, a jak jsem dospívala, dělal, co mohl, aby mým nesnázím ulevil. Vždy jako první troufale vtipkoval, smál se a pobízel mě k tomu, abych udělala něco odvážného. Tím ve mně vyvolal pocit, že jsem součástí jejich party se Stefanem a Angelem. Nikdy jsem se ho nebála; byla jsem hrdá, že mi může důvěřovat. Věděla jsem, že mě za to miluje ještě víc.

Agata mi stiskla ruku. „Afrika je hodně daleko. Potrvá dlouho, než sem jejich dopisy přijdou, a možná ani nemá čas na psaní.“

„Kde přesně je Habeš?“

Agata chvíli přemýšlela. „Radši ti to ukážu na mapě. Ukliďme tady a pak zkusíme nějakou najít.“

O něco později rozložila mapu na jídelní stůl. „Je stará, ale i tak nám poslouží. Koukni se sem,“ ukázala na špičku Itálie. „My jsme tady. Přes Středozemní moře to není zas tak daleko k severnímu pobřeží Afriky. Kdybychom z nejjižnějšího cípu Kalábrie dohlédly přes moře, viděly bychom Libyi. Ale naši vojáci se musí plavit na východ přes Středozemní moře Suezským průplavem do Egypta a pak přes Rudé moře, než se dostanou na pobřeží východní Afriky, kde leží Habeš a italské kolonie,“ vysvětlovala a přejížděla po té trase prstem.

„Afrika je ve srovnání s Itálií obrovská.“

Agata přikývla. „Tak sama vidíš, že nějakou dobu trvá, než se dopisy dostanou do kolonií a někam na pevninu, kde je Vincenzo, a zase zpátky. Šest týdnů nebo i víc.“

„Vincenzo je pryč několik měsíců,“ podotkla jsem. „Aspoň už mám jistou představu, kde vlastně je. Děkuju, žes mi to ukázala.“

Až koncem května, když se les zazelenal čerstvými zelenými dubovými a bukovými listy, jsem konečně obdržela další dopis od mámy a Paoly. Jedna jeptiška mi ho předala po obědě, ale až po odpolední výuce v bylinkové zahradě, kde jsem trhala rutu graveolens, běžně známou jako routa, se mi podařilo najít pár minut v soukromí. Prošla jsem křížovou cestou s bronzovými sochami, která protínala zahrady a kaštanový háj pod horskou pěšinou. Agata mi během našich několika procházek do lesa ukázala odlehlé místo, kde voda z tajícího sněhu vysoko v horách prýštila dolů v tak četných vodopádech, že bych je ani nespočítala. Tatáž voda tekla do řeky Bruzzano a dál do moře. U menšího vodopádu, který tvořila spíš vodní tříšť, jsem si sedla na padlý kmen a obklopená zeleným závojem samoty jsem si přečetla Paolin dopis.

Drahá Giulio,

máma Ti konečně dopsala dopis a právě jsme dostali zprávu od Vincenza, tak mě napadlo, že se Ti taky ozvu, abys věděla, jak na tom je.

Zhruba po měsíčním boji s habešskou armádou je nyní Vincenzo v Addis Abebě, hlavním městě Habeše. Přijeli tam vítězoslavně v konvoji nákladních aut. Jeho jednotka udržuje pořádek ve městě i v odlehlých oblastech a prý se mu daří dobře.

Tohle si poslechni! Poté, co Stefano viděl některé vojáky zraněné v boji, by si rád udělal nějaký zdravotnický výcvik, aby mohl pomáhat doktorům. Koho by napadlo, že jeden z Vincenzových kamarádů projeví zájem o medicínu? A Angelo, po tom, co viděl, si už není jistý, jestli chce být po návratu domů dál řezníkem.

Užasle jsem zavrtěla hlavou. Věděla jsem, že Stefano nesnášel pohled na krev, a proto nikdy nechtěl dělat řezničinu jako Angelo. Vlastně se zajímal jen o zábavu. Habeš ho rozhodně změnila.

Vincenzo píše, že by Tě fascinovala exotická kultura místních obyvatel. Prý se tam smísilo mnoho starodávných vlivů z celé Afriky i z arabských národů. Asi stejně jako v Kalábrii. Jedl tam kořeněné dušené maso se zeleninou, kterému se říká „wat“, a prý bylo vynikající. Avšak pohled na ženy ve splývavých hávech nosící na hlavách velké amfory s vodou z řek i studní jako my, v něm vyvolal stesk po domově. Chybí mu vůně, chutě i pohledy na domov – bergamot, citrony, jasmín, bazalka, tátova ricotta s medem i kopce a hory, ze kterých je výhled na moře. Hlavně se mu ovšem stýská po nás – dokonce i po Terese! Myslím si, že potají mu nejvíc ze všeho chybí Rosa. To s ní se sešel, když jsi místo něj posledně hlídala ovce. Slyšela jsem, že jí píše. Kdykoliv ji zahlédnu ve vesnici, usměje se na mě, ale z jejích očí čiší starost.

Doufám, že se pilně učíš. Nemůžu se dočkat, až se v září po slavnostech vrátíš domů a všechno mi vylíčíš.

Zase se brzy ozvu.

Mámin dopis jsem si přečetla hned po tom Paolinu a pak jsem jen dlouho seděla a dívala se na vodopád prýštící přes kameny. Představovala jsem si, co asi Vincenzo ve válce zažil a jak musí být tak daleko od Itálie osamělý. Zmínka o zraněných vojácích mě zasáhla. Je to tak rozporuplné – všichni ti stateční muži, dohnaní k takové bezmoci daleko od domova a svých milovaných!

Upřeně jsem se zadívala na Montalto, nejvyšší horský vrchol, a všimla si, že nad ním plachtí nádherný orel skalní. Jak může pustošivá válka ovlivnit poklid nedotčeného útočiště? Přesto to možné bylo, i kdyby jen proto, že jsem si přečetla Paolin dopis. Pokřižovala jsem se a začala se modlit.

„Prosím, Bože, přiveď Vincenza bezpečně domů a zmírni muka a utrpení všech, kteří jsou dotčeni válkou. Panno Marie, matko Boží, postarej se, aby byla celá má rodina v bezpečí, živá a zdravá. A kéž mi otec dopřeje trochu svobody, abych mohla být sama sebou a po návratu domů léčit lidi. Slibuju, že budu v klášteře pilně studovat a vynasnažím se pod tvým vedením léčit nemocné a trpící pro tvou slávu a pro slávu Ježíše a Boha.“

Když jsem skončila, cítila jsem se požehnaná a bezstarostná. S odhodláním Pannu Marii nezklamat jsem se vrátila do kláštera.

4

Byl srpen, a ačkoliv se Agata se souhlasem matky představené také mohla učit u bratra Fortunata, neměla ještě příležitost začít, protože se blížil svátek Panny Marie z hory a každá ruka byla zapotřebí. Ve vzduchu viselo hmatatelné vzrušení. Jeptišky balily bonbony z lékořice a bylinné čaje a připravovaly k prodeji růžence a pohlednice zobrazující Pannu Marii se synem. Pečlivě se staraly o zahradu, kostel a mužský i ženský klášter. Pokoje hodnostářů, kteří přijedou na návštěvu, byly vydrhnuté tak, až se celé leskly. Bratr Fortunato a já jsme pečovali o poutníky a dohlíželi na to, abychom měli na svátek připravený dostatek bylinných tinktur a posilujících prostředků.

Několik týdnů před slavností jsem se k svému překvapení dozvěděla, že u nás bude ubytovaná skupina poutníků. Všichni kolem nich dělali velké tajnosti.

„Co se děje?“ zeptala jsem se Agaty, když nás poslali do kuchyně, abychom pro ty záhadné hosty upekly sladkosti a koláče.

„Jezdí sem každoročně na několik dní před svátky,“ odpověděla vyhýbavě. „Zajišťujeme jim soukromí, jídlo a čisté pokoje. Šušká se, že klášter finančně podporují.“

„Kdo to je?“

Zavrtěla hlavou a soustředila se na hnětení. „Neměla bych o tom mluvit. Čím míň lidí to ví, tím líp.“

„No tak, Agato. Komu bych to asi tak prozradila?“

Rozhlédla se po kuchyni. Kuchařka a její pomocnice byly na druhé straně a chystaly jídlo. Naklonila se blíž. „Jsou z organizace ’Ndrangheta.“

„Mannaggia!“ zalapala jsem po dechu. „Z kalábrijské mafie?“

„Jejich šéfové se tu scházejí každý rok. Ale drží se v soukromých místnostech a stýkají se jen s hrstkou mnichů. My je celé tři dny neuvidíme.“

„Tady?“

Pokrčila rameny. „Jak by jim mohl opat odmítnout pohostinství, když tu oddech a útočiště nacházejí každý rok stovky jiných poutníků? Ti muži si platí jídlo i ubytování a kdoví, jestli se sem skutečně nepřišli pomodlit? Možná se tu přiblíží k Bohu. Jestli je šance, že jim církev ukáže cestu k našemu pánu Ježíši, jak bychom jim ji mohli odepřít?“

„Když to podáš takhle…“ Ve škole jsme se učili, že Mussolini skoncoval s korupcí a děsivými praktikami sicilské mafie, které ničily místní komunitu. Vzpomněla jsem si, jak jsem o tom vyprávěla rodičům a tetě Francesce. Rodiče přikývli a podotkli, že Il Duce dělá dobře a příště možná začne s ’Ndranghetou. Ale teta Francesca jen pokrčila rameny a namítla: „Zase se vrátí.“

’Ndrangheta byla uzavřenější a méně známá než sicilská mafie, ale v Kalábrii tvořila součást běžného systému. Všichni znali někoho, kdo na ni byl napojen, a s mnohými je pojila silná pokrevní pouta. Organizace zajišťovala „ochranu“ podnikání. Dokonce i teta Francesca musela platit za to, aby měla jistotu, že obdrží nejlepší plodiny a zásoby včas. Máma říkala, že od nich nikdy nebude mít pokoj a nic s tím nenadělá. Věděla jsem, že by mi ráda pověděla víc, ale do místnosti vešel táta, a tak rychle změnila téma. Přísný kodex cti, věrnosti a tajemství činil z ’Ndranghety jak mocného spojence, tak mstivého nepřítele. Často pomáhali komunitám, když měly potíže. Od jednoho kamaráda ve škole jsem slyšela, že jejich otec stavěl v sousední vesnici jeden z nových mostů poté, co ho strhly ničivé povodně, a celé to financoval místní klan.

Avšak s každou nabízenou laskavostí se pojil nějaký závazek. Rodiče mi vždy kladli na srdce, abych se od ’Ndranghety držela dál, ať už dělají pro komunitu cokoliv. Mlčeti zlato.

Zamračila jsem se. Už jsem pár poutníků viděla, ale nikoho s takovou pověstí.

Přikývla jsem.

Table of Contents

1

2

3

4