TRIAL OF THE SUN QUEEN

Copyright © 2022 by Nisha J Tuli

Published by agreement with Folio Literary Management, LLC

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2024

ISBN 978-80-242-3750-3

Obsah

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

EPILOG

Pro všechny,
které žene kupředu láska i hněv.

Poznámka autorky

Moc vám děkuji za to, že jste se rozhodli přečíst si Výzvu Sluneční královny. Tato kniha bude první ze zamýšlené čtyřdílné série. Ale neříkám, že se to nemůže změnit! Z téhle knížky mám velikou radost a vás čtenáře vybízím, abyste se během četby pokusili objevit spoustu skrytých hádanek. Některé odpovědi se vám odhalí už zde, jiné ale až v následujících dílech… A že se máte na co těšit! Doufám, že se vám bude příběh líbit stejně jako mně.

Tahle série se rozhořívá poněkud pomaleji, vše se pořádně rozžhaví až v následujících knihách (slibuji). Ti, kteří mají zájem, si níže mohou přečíst varování před citlivým obsahem, jinak ho ale můžete přeskočit rovnou k první kapitole.

S láskou,

Nisha

Upozornění na citlivý obsah: Předem varuji, že tenhle román je pro dospělé a nechybí v něm smrt, krev a zabíjení. Objevuje se i zmínka o sexuálním napadení z minulosti, jeho průběh ale popsán není. Nechybí běžné kletby a pár hrubých slov.

1. KAPITOLA

LOR

Ta mrcha mi vzala mýdlo. Prohrabuju se malou dřevěnou skříňkou, ve které mám pár svých pozemských statků. Ošuntělou tuniku. Jedny ponožky. Pár odrbaných knížek, které jsem přečetla tolikrát, že z nich zůstal prakticky jen prach. Ale mýdlo tam není.

„Já ji zabiju,“ mumlám si, když vysypávám obsah skříňky na úzkou postel. „Pořežu v obličeji. Rozpárám odshora až dolů. Já ji…“

„Je to jen mýdlo, Lor.“

Ustanu v činnosti a prudce se k Tristanovi otočím. Opírá se o stěnu s rukama založenýma na prsou a nohama překříženýma v kotnících. Do očí mu spadá chomáč černých vlasů, na rtech mu pohrává lehký úsměv.

Celá se osypu při vzpomínce, co jsem musela podstoupit, abych si mohla dopřát luxus ve formě jediného kousku mýdla. Když jazykem přejedu po zadní straně zubů, stále cítím nakyslou, zkaženou chuť dozorcova potu… Nemysli na to!

„Není to jen mýdlo,“ syčím. „Víš vůbec, co jsem musela dělat, abych…“ Když mu povadne úsměv, zmlknu. Bratr přimhouří oči, spustí paže podél těla a popojde ke mně. Je o zhruba čtvrt metru vyšší než já, šlachovitý, hubený a nebýt tmavých kruhů pod očima, byl by neuvěřitelně pohledný – čehož si je velice dobře vědom.

„Co jsi dělala? Bylo to s Kelavou?“

Zachytím pohled své sestry. Willow sedí na pryčně hned vedle té mojí, zažíváme chvilku vzájemného porozumění. V jejích velkých tmavých očích je patrný strach, který se odráží i v těch mých.

„Nic,“ odpovím. To poslední, co teď potřebuju, je, aby si Tristan došlápl na ředitele věznice a hájil mou čest.

To, co mě Kelava přinutil dělat, není nic nového. Nebylo to poprvé, co jsem si v tomto prostředí musela něco vysloužit, a pokud díky tomu získám, co potřebuji, abych v Nostraze přežila byť jediný další den, udělám to znovu a znovu. Tristan to myslí dobře, ale někdy zapomíná, co obnáší život mezi těmito tísnivými kamennými zdmi.

„Lor,“ řekne Tristan varovným tónem.

„Prostě to nech plavat, dobrá? Bude lepší podrobnosti nevědět.“

Zacuká mu ve tváři, v očích mu zajiskří. Sice se mě snaží chránit, ale někdy jsem radši, když se stará sám o sebe.

Willow se zvedne z pryčny a opráší si šedou tuniku z tenké látky, jako by ji tím mohla zbavit všech nečistot. Místnost je přecpaná desítkami dalších postelí, které lemují všechny stěny. Strop je tak nízký, že Tristan musí ohýbat krk, aby se nepraštil do hlavy. Přikrývky, které mohly být v určité obskurní době své existence bílé, doplňují vybledlé šedavé polštáře nízké tak, že nedává smysl, aby tu vůbec byly. Když máte štěstí, dostane se vám luxusu ve formě hrubé vlněné deky, což je ovšem požitek asi stejně tak vzácný jako můj kousek mýdla. Kdo má deku, co není děravá jak řešeto, jako by se mu dostalo požehnání bohyně Zery.

„Pojďme se nasnídat. Seženeme ti jiné mýdlo,“ špitne Willow, když se do mě zavěsí. Neupravené splihlé vlasy jí sahají těsně pod uši. Takhle jí stačily dorůst po poslední epidemii vší, kdy nám všem dozorci oholili hlavy. Celé týdny jsme pak vypadali jako armáda brambor zabalených do beztvarých šedivých pytlů. S ušklíbnutím si prohrábnu vlasy. Stejně jako oba sourozenci je mám černé jako noc, ale narostly mi o trochu víc než Willow, dosahují téměř k bradě.

Delší než do půlky zad jsem je nikdy neměla. Jenže to už bylo před mnoha lety, a i tehdy byly tak suché a roztřepené, že mi na polštáři po probuzení zůstávaly pramínky vlasů připomínající hnízdo vysušených červů. Dnes už vypadají o něco zdravěji, jenže Nostraza je čím dál přeplněnější a zamořenější chorobami, takže další epidemie vší je na spadnutí. Je zázrak, že ještě nenastala.

Přikývnu, vyvléknu ruku z ohbí sestřina lokte, nacpu věci zpátky do skříňky a dvířka zabouchnu tak prudce, až se na nožkách celá zatřese. Problém je, že na ní není zámek. Tady vlastně nikomu nic nepatří. Vše je jen na čas zapůjčeno, včetně našich těl a rozhodně i duší. To jediné, čeho se věznitelé zatím nezmocnili, je moje mysl, ačkoli mi s každým dalším rokem připadá, že už to není tak docela pravda.

Tristan a Willow jdou přede mnou, kráčím za nimi potemnělou úzkou chodbou, na cestu nám svítí poblikávající nástěnné svícny. Kamenné stěny jsou hladké a vlhce se lesknou. Vlhkost, která v Nostraze panuje neustále, rozhodně nepochází jen z vody, tím jsem si jistá. Už dávno jsem sama se sebou uzavřela dohodu, že se nebudu příliš zabývat tím, co asi tak může mezi kamennými bloky prosakovat. Právě díky takovýmto nesčetným drobným sebeklamům jsem schopná čelit dalším dnům.

Kvůli mně na snídani dorazíme pozdě a nejspíš na nás nic nezbyde. Bratr se sestrou si nebudou stěžovat ani mě obviňovat, ale nějak jim to musím vynahradit.

Když míjíme další cimru, nahlédnu dovnitř, protože vím, že tady přespává ta mrcha Jude. Možná jí taky něco ukradnu, abychom si byly kvit. A třeba ve své skříňce ukrývá moje mýdlo. Určitě je tak blbá, že ho schovala někam, kde ho může kdokoli najít. Už už se chystám rychle vklouznout do místnosti, když mě Tristan chytne za ruku.

„Nech to být. Nestojí to za to.“ Pohlédnu mu do očí a vzkypí ve mně hněv usazený uprostřed mé hrudi, kde připomíná kámen vystavený obrovskému tlaku. Akorát že tenhle nerost žádná budoucnost v podobě zářivého diamantu nečeká.

Tristan to nechápe. Patří totiž v téhle zaplivané díře k těm privilegovanějším. Na vězně je silný a zdatný, nemluvě o kouzlu osobnosti, takže si většinu dozorců omotal kolem prstu. Přezdívají mu princ Nostrazy, aby ho zesměšnili, ale jelikož na hru přistoupil, má navrch on.

„Seženu ti jiné.“ Jeho výraz zjihne. „Slibuju.“

Přestože jsou dozorci Tristanovi nakloněni, na mě ani Willow se jejich přízeň nevztahuje. Naše rodinné pouto zůstává tajemstvím kvůli bezpečí, takže on za nic nemůže, přesto někdy velice nelibě nesu, že to tu má o tolik snazší. Ale to bych byla nespravedlivá. Tristan od samého počátku dělá vše pro to, aby nás obě ochránil.

„Dobře,“ řeknu a silou vůle potlačím pláč. Naučila jsem se slzy drsným způsobem zadržovat a schovávat na příště. Jsou užitečné pouze jako zbraň.

Ale někdy nastanou dny, které jsou náročnější než obvykle.

Můj permanentně prázdný žaludek a vyschlé hrdlo připomínají tu nejhlubší suchou jeskyni. Hojící se rány na zádech od bičování, které jsem si vysloužila před dvěma týdny, stále při prudkém pohybu bolí. Bičování bylo trestem za to, že jsem „nešťastnou náhodou“ převrhla misku horké polévky do klína obzvláště surovému dozorci. Zasloužil si to, ničeho nelituju. Doufám, že se mu scvrknou koule a pak odpadnou.

Dnes pociťuju dusivou tíži každičkého z dvanácti roků, které jsem strávila za zdmi této věznice. Dvanáct let za zločin, kterým bylo mé pouhé narození. Za to, že nosím znamení zničeného dědictví, o které jsem nežádala a nikdy mu pořádně neporozuměla.

Každičkou vteřinu. Každou minutu myslím na den, až budu konečně volná. Zdá se mi o něm a vidím ho, i když bdím. Cítím ho až v morku kostí. Až se odsud jednoho dne dostanu, zaplatí král Aurory za všechno, co ukradl. Za vše, co provedl.

Ale jen tak někam utéct nejde. I kdybych to dokázala, nemůžu odejít bez Tristana a Willow. Bez nich bych nebyla svobodná.

Jednou přijdu na způsob, jak nás odsud dostat všechny tři.

Kráčíme dál chodbou, pak mě Willow vezme za ruku a ustaraně se na mě podívá. Z naší otrhané trojice má nejmírnější povahu. Navzdory zničující drsnosti vězeňského prostředí zůstává dobrosrdečným motýlem, který potřebuje mou ochranu. A tak zatímco se tu dusíme, dělám maximum pro její bezpečí. Aspoň do té míry, jakou mi umožňuje život v místě, kde nemáme vůbec nic.

Ale staráme se jeden o druhého, a někdy nastanou chvíle, kdy já potřebuju ji.

Po chvilce mě někdo štípne do zadku, tak se prudce otočím s napřaženou pěstí, připravená zasadit zdrcující úder. Když spatřím Aera, zavrčím a stejně se po něm oženu. Vyhne se ráně, která ho mine o pouhý vlásek, a na tváři se mu rozlije široký úsměv.

„Ale no tak, Lor, cožpak takhle se zachází s nejoblíbenějším spoluvězněm?“

„Nejoblíbenějším,“ prohlásím výsměšně a otočím se. Jenže on mě čapne kolem pasu, přitáhne si mě k hrudi a zaboří mi bradu do ohbí krku. Cítím, jak se kření na Tristana a Willow.

„Minutku se zdrží.“

Willow si ode mě pohledem vyžádá souhlas, tak přikývnu. „Hned přijdu. Pár šutráků mi nechte.“ Willow odfrkne nad žertovnou přezdívkou pečiva v kantýně, zatímco Tristan Aera probodává varovným pohledem.

„Jen běž,“ uklidňuju ho. „Jsem v pohodě.“

„Jestli jí ublížíš, zabiju tě,“ řekne Tristan, načež obrátím oči v sloup a vymaním se z objetí.

Aero zvedne ruce na znamení, že se vzdává, usmívá se ještě víc. „Jasně, šéfe.“

„Tak už jděte,“ pronesu, načež se Tristan a Willow otočí a pokračují dál chodbou, dokud nezmizí za rohem. Ale ještě předtím vrhne Tristan na Aera další varovný pohled.

Jakmile jsou pryč, obtočí mi Aero opět paže kolem pasu, přitiskne mě ke stěně a prudce mě začne líbat na ústa. Je o pár palců vyšší než já, štíhlý a dlouhonohý. Na prahu věčného hladovění nemá v Nostraze nikdo kosti obalené přebytečným masem.

Přejede mi dlaněmi po zadku dolů ke stehnům, pak mě zvedne a já mu pevně obtočím nohy kolem pasu. Ovinu mu ruce kolem krku, zuby a jazyky se propojí ve vlhkém, horečném polibku. Není to něžné ani milé, ale na životě tráveném mezi těmito stěnami taky nic něžného ani milého není. Po tolika letech strávených na tomto místě je vzpomínka na něco příjemného vzdálená asi tak jako hvězdy na nebi.

Úzkou chodbu vyplní naše horečné oddechování, takže jsem ráda, že všichni už odešli na snídani. Aero mě drtí svými boky, tvrdým nachystaným ocasem mi tlačí na břicho. Jak na mě doráží, proplétám prsty jeho kaštanovou kšticí a sténám. Když sem před dvěma roky přišel, byl to temperamentní mladý zloděj, ale Nostraza ho o vitální životní jiskru připravila, ostatně jako každého z nás. Jeho jasně modré oči, kdysi svědčící o bystrosti a nezbednosti, potemněly s uvědoměním, že tu jednou zemře stejně jako všichni ostatní.

Přesto představuje jednu z mála krásných věcí, ke kterým se můžu v téhle pekelné díře upnout.

„Večer se sejdeme za kovárnou,“ řekne se rty stále přitisknutými k mým. Rukama mi zajede pod tuniku, hladí mě po zádech a prsty něžně přejíždí po jizvách. „Potřebuju tě.“

Drtivý polibek mou odpověď utlumí, ale přikývnu a zasténám rozkoší, když se naše jazyky spojí. V tomto bezútěšném životě je chvilka rozkoše slabým světýlkem problikávajícím štěrbinami temnoty.

Když někdo záštiplně zasyčí: „Couro,“ odtrhneme se od sebe. V chodbě stojí Jude, špinavá blond kštice jí zplihle visí k bradě. Hubené paže má založené na prsou, našpulené rty jsou plné opovržení. „V Nostraze asi budeš běhna číslo jedna, viď, Lor? Když se takhle páříš na veřejnosti?“

Pronikavým pohledem těká po Aerovi, svou nespokojenost dá najevo ještě větším zamračením.

„Táhni, Jude,“ řeknu a pohledem pátrám po stopách mého mýdla, jako by ho snad měla mít přichycené na řetízku kolem krku. Jako by mi četla myšlenky, domýšlivě se zakření, pak si nenuceně začne přejíždět prsty po krku a po pažích, jako kdyby se myla ve sprše. Úšklebek jí oplatím. Sice teď může mít moje mýdlo, ale dobře vím, že po Aerovi koukala od chvíle, co ho sem zavřeli za vloupačku do Smaragdové čtvrti, což je ta nejbohatší část království Aurory.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem nebyla bez sebe radostí, když místo ní projevil zájem o mě. Abych se jí ještě víc zavrtala pod čerstvě umytou kůži, vezmu ho kolem ramen a druhou rukou mu přejedu po hrudi, pak si jeho hlavu přitáhnu blíž, abych ho mohla hluboce a dlouze políbit.

Můj vztah k němu je komplikovaný.

Mezi zdmi Nostrazy je těžké někoho milovat, protože vám ho dříve nebo později vezmou. Jedinými lidmi, kterým otvírám své srdce, jsou Tristan a Willow, ale možná je to chyba. Pokaždé, když se o ně otře smrt nebo jednoho z nich zbijí či zavřou na samotku, snažím se je z duše odstranit v naději, že až umřou, nebude to tolik bolet.

Nezbývá než doufat, že nás jednou odsud dostanu pryč. Je to nesplnitelný sen, ale přesto se ho držím, protože nic jiného nemám.

Jude zavrčí a jak se protahuje kolem, drcne do mě ramenem, pak odpochoduje směrem ke společné jídelně.

„Taky bychom se měli jít najíst,“ poznamená Aero, „nebo na nás nic nezbyde. Sejdeme se, až budeš mít po šichtě?“ Vezme mě za ruku a vydáme se dál chodbou.

Přikývnu. Dnes mám službu v prádelně. V tamním ulepeném horku strávím dlouhé hodiny u obřích kádí, kde si budu namáhat záda i paže mácháním mydlinami a vodou nasáklých prostěradel, která se vší silou drží vzpomínky na barvu, jíž kdysi oplývala. Potom budu potřebovat rozveselit, což Aero většinou dočasně zařídí.

Zajdeme za roh a vstoupíme do společné jídelny, kde stovky spoluvězňů hučí jako v úlu. Kakofonie hlasů je jako obvykle téměř ohlušující. Vězňové si chtějí užít každičkou vzácnou vteřinu z té trochy volna, které máme – třicet minut na snídani, třicet minut na večeři. Mezi tím dřeme dlouhé hodiny jako koně – někteří v drahokamových dolech, jiní v kuchyni, další v kovárně, někdo uklízí, šije nebo plní některou z další stovky vysilujících povinností, k nimž by se žádný svobodný člověk neuvolil.

Po šichtě si můžete vyšetřit hodinku oddechu, ale pouze v případech, kdy nejste natolik vyčerpaní, že se okamžitě zhroutíte na pryčnu. Dnes večer v sobě dostatek energie najdu, protože v místě, kde panuje jen utrpení, musím hledat naději, kde se dá.

U stolu poblíž konce fronty na jídlo sedí Jude se svou partou spoluvězenkyň; všechny se tváří nevrle, jeden krysí výraz horší než druhý. „Co říkáte na aroma mého nového mýdla? Kůže mi doslova voní po růžích,“ vykládá Jude, pak si vyhrne rukáv tuniky a strčí předloktí před obličeje svých přisluhovaček.

Zastavím se a pohledem jí zkouším vypálit do lebky díru. Pozvedne hlavu a na špičatém obličeji se jí pomalu rozlije úsměv. Čubka jedna!

Pohnu se dřív, než si to stačím rozmyslet. Zavrčím, přiskočím k ní a popadnu ji pod krkem. Jak do ní vrazím, převrátí se s ní židle a obě tvrdě dopadneme na podlahu. Obkročmo se na ni posadím a stisknu jí hrdlo, Jude vříská a nehty mi drásá kůži na předloktí.

Pak se ožene pěstí a zasáhne mě ze strany do hlavy, až mi zajiskří před očima. Ve chvilce dezorientace povolím sevření jejího hrdla, načež mě ze sebe shodí a přimáčkne mě pod sebou. Další ránu dostanu do čelisti, ucítím krev. Já ji vážně zabiju.

Tentokrát ji chytnu za zápěstí a vší silou ho zkroutím, dokud se neozve nechutné, ale uspokojivé křupnutí kosti. Skopnu ze sebe vřískající Jude a už mám opět navrch, se zuřivostí démona jí sázím údery do břicha, do žeber a hlavy.

„Lor!“ Zaslechnu své jméno, pak mě něčí ruce uchopí za paže a kolem pasu a snaží se mě odtáhnout dál.

„Pusť!“ ječím a stále tluču Jude.

„Lor!“ Poznávám Tristanův hlas. Když mě od ní silou odtáhne, ztěžka oddechuju, třeští mi hlava. Dozorci kolem nás utvořili kruh, ve kterém mě uvěznili jako divoké zvíře, což ostatně jsem. Ležící Jude úpí, na podlaze se kolem ní tvoří krvavá louže. Mně z brady odkapává něco teplého a barví mi to tuniku do karmínového odstínu. Chci si otřít ústa, ale Tristan mi pevně drží ruce za zády.

„Pusť mě,“ syčím a snažím se vykroutit z jeho ocelového sevření.

„Až se uklidníš.“

Pošklebující se a štěbetající hlasy rázem ztichnou, když se jídelnou rozezní těžké kroky. Všichni si to představení užívali a byli rádi, že to nebyli oni, kdo dnes ztratil vládu nad svým rozumem. Dívat se, jak někdo dostává čočku od ředitele věznice, se v Nostraze považuje za zábavu, protože jiné rozptýlení tu stejně není.

„Co se to tady děje?“ vyzvídá Kelava.

„Nic, pane,“ odpoví Tristan nechutně patolízalským tónem. Nejradši bych mu za to jednu vrazila, jenže právě takhle tu on dokáže přežívat, což mu nemůžu vyčítat. Všichni děláme to, co musíme.

Kruh kolem nás se v jednom místě rozestoupí, Kelava do něj vkročí a zastaví se přede mnou, zatímco se stále vzpírám Tristanovu sevření. Krev mi z úst kape na podlahu a na špičky bot. Když na mě ředitel věznice upře své pichlavé oči, ve spáncích a ve rtu mi bolestivě škubne.

„Nevaroval jsem tě, že pokud se zase dostaneš do maléru, poneseš si následky?“

Nic neříkám, jen ho probodávám pohledem a snažím se vymanit z bratrova sevření.

„Ach, Lor. Proč musíš být zrovna taková?“

V Kelavových vodnatě modrých očích se objeví cosi jako otcovská starost o mou poskvrněnou duši. On si snad o sobě vážně myslí, že je dobrák. Chci po něm plivnout. Chci mu dát pěstí. Chci ho nakopat do koulí tak, aby ho to bolelo ještě tehdy, až se jako vetchý stařec bude držet posledních zbytků své důstojnosti.

Z místa, kde se válí na podlaze, Jude opět zaúpí a drží se za zápěstí, které viditelně visí v nepřirozeném úhlu. Herečka jedna! Ředitel věznice na ni pohlédne, potom na mě, zamračí se.

„To ty sis začala?“

Otevřu ústa, abych se obhájila. Nikdo z přítomných mě nezradí. Dokonce i kriminálníci a padlé duše zachovávají kodex cti.

Až na Jude. Ta na mě žádné ohledy nemá.

„Jo, to ona!“ vyprskne, protože konečně našla ztracený hlas, i když ho tlumí oteklé zkrvavené rty. „Napadla mě naprosto bez důvodu!“

„Ukradla mi mýdlo!“

„Neukradla! Nemůžeš to dokázat!“

Kelava nás umlčí pozdvihnutím ruky. Jude začíná otékat obličej, přední část košile má zmáčenou šarlatovými skvrnami. Vypadá příšerně. Tohle pro mě nevěstí nic dobrého.

„Řediteli,“ pronesu a vyloudím nesmělý úsměv ve snaze chytit se čehokoli, co by mě mohlo zachránit. „U tebe v pracovně by se určitě našel způsob, jak to vyřešit.“ Už jen z náznaku v těch slovech mi do krku vystoupají žaludeční šťávy.

Nesnáším to, ale jiné platidlo k dispozici nemám.

Stejně bylo chybou něco takového říkat, protože Kelavova klidná, trpělivá maska popraská a zorničky se mu zvětší tak, že má z očí dvě černé díry. Dozorci nás sice můžou využívat pro své temné choutky, ale očividně i násilníci mají jakousi čest, když předstírají, že se za zamčenými branami Nostrazy nic nekalého neděje. Ředitel ukáže na dva surové dozorce, s jejichž pěstmi jsem velice dobře obeznámena.

„Odveďte ji do Doliny,“ Přikáže Kelava, když mě ti strážní odtrhnou od Tristana. Slouží mu ke cti, že se mě bratr nevzdal snadno.

„Ne,“ dere se mi z hrdla sevřeného vzrůstající panikou. Tohle ne. Cokoli, jen to ne. Naposledy mě to málem stálo život. Týden v Dolině mě téměř zlomil, zůstala ze mě pouhá duševní i tělesná troska. „Prosím, ne. Omlouvám se. Už se to nikdy nestane.“

Ředitel věznice přiblíží obličej k tomu mému, zatímco se kroutím ve spárech dozorců. Je tak blízko, že na rtech cítím jeho vlhký dech páchnoucí po tom, co zhltnul k snídani.

„Dva týdny by ti mohly uštědřit lekci, protože očividně nic jiného nepomáhá.“

„Ne!“ ječím, zmítám sebou a zkouším se osvobodit. „Ne! Prosím!“ Teď už vzlykám, po tvářích mi tečou horké slzy, místností se rozléhá můj křik. Porušila jsem pravidlo ohledně pláče. Tyhle slzy neslouží jako zbraň proti jiným. Tyhle budou použity pouze proti mně.

Tristan už za mě u ředitele oroduje, ale Kelava si užívá pohled na mé utrpení s lehkým úsměvem na bezkrevných rtech.

Jekot ustane, když mi jeden z dozorců dá pěstí na solar a já se ohnu v pase tak prudce, že málem zvrátím skrovný obsah žaludku. Lapám po dechu jako ryba na suchu, načež mě škubnutím vytáhnou za paže na nohy takovou silou, až mi lupne v ramenním kloubu a můj řev vyplní každý kout místnosti.

„Odveďte ji,“ opakuje Kelava. „Uvidíme se za dva týdny, vězeňkyně, pokud z tebe ještě vůbec něco zbyde.“

Jak mě táhnou pryč, neslyším nic než příšerný hukot v uších.

2. KAPITOLA

Dozorci mě vlečou ven a dál přes zaprášený dvůr, projdeme těžkou železnou branou, která se otevírá směrem k severní části věznice, kde vkročíme do neproniknutelného hvozdu obklopujícího Nostrazu, kterému se prostě říká Prales. Kdo do něj vstoupí, ven už nevyjde. Při vzácných případech útěku z vězení se Prales postará o to, aby znovunabytá svoboda trvala velice krátce.

Zmítám sebou, přestože rameno bolí jako čert, dozorci mě mezi sebou prakticky nesou a já jen komíhám nohama ve vzduchu jako loutka stižená vzteklinou. Marně. Oba jsou dvakrát větší než já, po dvanácti letech vězení jsem navíc slabá a podvyživená.

Odhaduji, že mít mě takovou byl asi záměr od samého počátku.

Při procházení branou se dozorci dotknou opalizujícího oválku, který má každý přišpendlený k hrudi. Zamumlají pár slov, načež se jehlice rozzáří a utvoří kolem nás mihotající průsvitnou bublinu. Je vidět těsně za její okraj, dál už bublina zatemňuje výhled, jako by byla z kouřového skla. Dozorci jsou normální smrtelníci bez schopnosti kouzlit. Spoléhají se právě na takovéto předměty vytvořené majestátním nebo vznešeným fae, v tomto případě králem Aurory, aby je ochránily před Pralesem, protože o jiném způsobu ochrany se neví.

Dolina není nic jiného než jáma vyhloubená v zemi přímo za vězeňskou zdí. Pokud dostal Prales název díky neproniknutelnému terénu, pak je Dolina pověstná tím, jak dokáže z lidí vydolovat poslední zbytky dechu.

Nachází se právě tak blízko věznice, aby dozorci nemuseli zacházet hluboko mezi stromy, ale natolik daleko, abyste měli pocit, že vás tam zanechali samotné na pospas lesním příšerám.

Sama jsem si Doliny užila až dost.

S mojí povahou se holka tu a tam dostane do průšvihu… nebo spíš často. Běžným trestem je jedna nebo dvě noci v Dolině. Obvykle to jako odrazující prostředek stačí a většina vězňů sem vícekrát než jednou nezavítá. Nejsem si jistá, jestli je to průměrnou délkou života v Nostraze, anebo tím, že Dolina vězně přiměje k věčné poslušnosti.

Asi to bude částečně z obou důvodů.

Jen hrstka trestanců přežila v Dolině déle než jednu noc, aniž by zešíleli. Jsem jednou z nich. Ačkoli trochu šílená možná jsem. Už to sama nepoznám.

Naposledy jsem tu byla kvůli vloupání do spíže poté, co nám dozorci po menších nepokojích zmenšili příděly jídla. Byli jsme ještě hladovější než obvykle a museli jsme sehnat něco k jídlu dřív, než bychom se pustili do sebe navzájem. Takže kvůli pokusu o přežití jsem skončila v Dolině na sedm trýznivých nocí. Byl to jen drobný prohřešek, za což tak přísný trest nebyl patřičný, ale právě takhle se tady s lidmi zachází. Doženou vás až na okraj propasti, a když hrozí, že do ní spadnete, ještě vás vřele popostrčí vstříc rozeklaným skaliskům na dně.

Když se pro mě tehdy vrátili, zbyla ze mě jen ubrečená krvavá troska s rozcuchanými vlasy a popraskanými nehty. První slovo ze mě Willow dostala až po několika týdnech. Ještě déle trvalo, než jsem přestala jektat zuby a přestaly mě pronásledovat nekonečné noční můry. Dnes už se zlé sny jen pravidelně vracejí. Lepší už to nebude.

Jak mě dozorci vlečou dál do lesa, vybavím si, nakolik mě to tu minule sejmulo. Jak mě bolelo vše, co vůbec bolet může, od bříšek rozpraskaných prstů po nejhlubší zákoutí zlomené duše.

Dva týdny.

Povolí mi nervy, končetiny ochabnou vzrůstající panikou.

I můj dnešní prohřešek byl drobný, ale já vždycky byla ředitelovou „oblíbenkyní“. Tentokrát to nepřežiju. Umřu, a to všechno jenom kvůli pitomému kousku mýdla.

V Pralese jsou dozorci nervózní stejně jako já. Cítím jejich napětí, jak mě mezi sebou táhnou po nerovné zemi. Zastavíme se před hlubokou jámou ve tvaru obdélníku vykopanou v podloží lesa. Z tohoto místa jsou vidět vysoké věže královského hradu Aurory, který se tyčí nad lesem jako obří číhající ropucha. Zdi z černého kamene se třpytí, jako by byly prostoupené hvězdami, okna hrají různobarevnými odstíny přecházejícími od zelené přes fialovou až k červené.

Jednou do té ohavnosti vtrhnu a králi Aurory urvu hlavu za to, že mě tu nechal hnít. Za to, že mě uvrhnul do žaláře jako pouhé dítě.

Jednou se odsud dostanu pryč a donutím ho za všechno zaplatit.

V myšlenkách se vrátím k Dolině a k pochmurným představám přibude zoufalství, když si uvědomím, že k potěšení ze msty nejspíš nikdy nebude příležitost. I kdybych tenhle trest přežila, nezbyde ze mě vůbec nic. Budu jen skořápkou, která kdysi dávno mívala duši a dokázala snít.

Naslouchám okolnímu tichu a ztěžka napjatě polknu. Už teď mě šálí mysl, když si představuju plazící se monstra, která se stahují stále blíž jako smyčka ozdobená rozeklanými šupinami a nabroušenými pařáty.

Dozorce mi položí dlaň na záda a popostrčí mě. „Šup tam, zlatíčko.“ Zapletou se mi nohy, klopýtnu. Okraj díry mi ujíždí pod nohama, zemina se rozuteče ve spršce hlíny a štěrku, padám, dokud se dole nesvalím na hromadu. Třímetrová hloubka je moc velká na to, aby se z ní dalo vylézt, a příliš malá na to, aby člověka ochránila.

Už je mi známo, že stěny tvoří jemná drolící se hlína. Kdybych chtěla vylézt nahoru, docílila bych jen menšího sesuvu půdy, který by mě zasypal a udusil. Ne, to jediné, co můžu dělat, je buď sedět v jednom rohu, nebo chodit tři kroky tam a sem každým směrem a čekat na vypršení trestu.

„Žádný strach,“ volá na mě dolů jeden z dozorců. „Až budeš venku, dobře se o tebe postaráme. Protože v Dolině jsi tak moc osamělá, takže pak budeš potřebovat společnost.“ Oba se rozchechtají, když se jeden popadne za rozkrok a zhoupne v bocích.

„Bude to naše malé tajemství, které řediteli neprozradíme,“ mrká na mě dolů. Odplivnu si s přáním, aby slině narostla křídla a vlétla mu do oka. Samozřejmě se nic takového nestane, o to víc se chechtají.

„Díky, nechci,“ křiknu nahoru. „Doslechla jsem se, že máš ptáka jak zakrslou mrkvičku. Já k uspokojení potřebuju něco mnohem, ale mnohem většího.“ Dozorcův rozesmátý obličej rázem zrudne vzteky. Za tuhle poznámku si to vypiju.

Ten druhý přidřepne a zazubí se.

„Mig´drani jsou poslední obou obzvlášť neklidní, nejvíc si prý pochutnají na milých mladých holkách.“ Mrkne na mě, ale nevím, jestli to má být na znamení ostychu, nebo svádění. Nepodobá se to ani jednomu.

„V tom případě jsem ráda, že na mě není milýho vůbec nic, ty držko jedna,“ odseknu, načež se opět rozchechtají.

„Jé, jak já si přeju, abys odsud vyvázla živá, moje milá. Nechápu, jak to, že jsem si s tebou ještě neužil. Asi že jsi zkurvenej ředitelův mazlíček.“ Mračí se, jako by to byla moje vina. Jako bych si něco z toho vybrala.

Zvažuju další odplivnutí, pak si to rozmyslím. Když zmlknu, možná se začnou nudit a nechají mě na pokoji. Ale už při pouhé myšlence na jejich odchod mi svaly zachvátí strach. Budu tu sama. Dva týdny na tomto místě, bez ničeho. Známkou mého zoufalství je, že bych radši brala i společnost těch dvou blbů, než abych tu zůstala sama.

Jenomže se už očividně pobavili dost a mají se k odchodu. Div že na ně nezavolám, ať se vrátí, ale radši se kousnu do jazyka. I kdyby tu zůstali a trápili mě dalších pár minut, stejně nakonec odejdou. Měla bych si začít zvykat.

Dozorci se v bujaré náladě navzájem urážejí, ale jejich hlasy nakonec utichnou a já zůstávám sama, kolem panuje ticho, až na zvuk vlastního dechu a jekot v hlavě puštěný na maximální hlasitost.

Přitisknutím dlaně na hrudník se snažím zklidnit dýchání. V Dolině se nepodává jídlo ani voda, to by bylo příliš humánní, tak musím jen doufat, že brzy zaprší. Co se jídla týče – pohledem přejedu po hlíně na dně jámy – tak to mám prostě smůlu.

Naštěstí s hladem udržuju dlouhodobé přátelství.

Svezu se na zem se zády přitisknutými ke stěně a masíruju si bolavé rameno. V obličeji mi stále cuká bolestí v místě, kam mě Jude uhodila, ale zdá se, že už mi přestala téct krev. Dotknu se spánku, kde mi vyrostla boule, a trhnu sebou. K výčtu prohřešků vepsaných na kůži přibyde dalších pár jizev.

Les zůstává tichý, nejspíš zvažuje, jak velké nebezpečí představuju. Zadívám se vzhůru, ale v Auroře modré nebe není. Jen temná obloha a pak možná o něco méně temná. Je monochromatickou duhou, v níž se míchají odstíny od vychladlého popela až po černý inkoust. Jediným rozdílem mezi dnem a nocí je jev, podle kterého dostalo toto království jméno: aurora borealis.

V noci maluje polární záře na oblohu barevné stuhy čeřící se jako vlny na moři. Kobaltové, smaragdové, fialové a karmínové. Barvy jsou tak jasné, že to vypadá, jako by někdo v kotli rozpustil drahokamy a rozlil je po obloze. Většinou je nevidíme, protože jsme zavření v cimrách, ale když jsem je ve vzácných případech spatřila na vlastní oči, jejich krása dala kousíček mé rozdrásané duše zase dohromady.

Tohle je jediná výhoda, kterou Dolina skýtá. Mám tu nerušený výhled na noční představení, i když pouze skrze optiku obdélníku tvořeného hlínou. S tmavnoucí oblohou a ubíhajícími hodinami čekám na první zahlédnutí polární záře, zatímco natahuju uši ke zvukům tvorů, kteří nazývají Prales svým domovem.

Do Nostrazy jsem se dostala ještě jako dítě. Detaily z předchozího života jsou zamlžené, podlehly erozi způsobené hladem a plynutím času. Pouze díky Tristanovi a Willow vím, kým jsme kdysi byli.

Přestože jsem v raném dětství u lesa žila, sotva si vzpomínám, jak takový normální lesík vypadá. Snažím se zaslechnout zvuky ptáků a hmyzu, větru šumícího v listí, možná i zurčení vody v potoce. Ale nic z toho neslyším.

S blížící se nocí obloha nad hlavou pomalu tmavne. Když se soustředím, mám pocit, že slyším zvuky vzdálené věznice: pískání zvonku svolávajícího k večeři a stálý bzukot stovky hlasů po celodenní práci. Myslím na Aera a na schůzku, kterou jsme si plánovali.

„Promiň, Aero,“ zašeptám do prohlubující se temnoty.

Ale větší starost mám o Willow a Tristana. Nejspíš jsou strachy bez sebe. Z nás tří se do problémů dostávám většinou já, ale pokaždé, když nade mnou vyřkne ředitel věznice ortel, sebere je to. To kvůli nim se snažím dělat ústupky, ale klanění se před autoritami nepatří na horní řádky seznamu mých schopností.

S tmavnoucí oblohou se dostaví chlad, tak se schoulím a přeju si, abych měla i jiné svršky než lehké přiléhavé kalhoty a tuniku, které tvoří standardní vězeňský oděv. Kručí mi v břiše a mám sucho v krku, jazyk je nateklý, rty rozpraskané. Ráno jsem se ani nenasnídala. Nad hlavou se mi dnes převalují mraky a brání výhledu na polární záři, ale možná aspoň bude pršet.

Znepokojivé ticho lesa sice trvá i nadále, ale umožňuje mi naslouchat večernímu cvrkotu věznice. Čas večeře. Čas na sprchu. Jude se nejspíš myje mým mýdlem a vychutnává si můj trest. Skřípu zuby při představě, jak si při drhnutí kůže brouká vítězoslavnou melodii.

Doufám, že jsem jí to zatracené zápěstí zlomila a že ji to bude bolet celé týdny.

Když zavřu oči, stále cítím květinovou vůni svého mýdla. Prý jsou to růže, říkal ředitel věznice. Nepamatuju si, jestli jsem někdy předtím čichala ke skutečným růžím, ale musí být nádherné.

Ne že bychom nefasovali do sprchy mýdlo, ale je hrubé, připomíná kyselinu a jeho smrad pálí v nose i očích. Zato ten můj kousek mýdla nejen že božsky voněl, byl i hebký a krémovitý jako dohladka vyleštěný kamínek omletý pomalým plynutím času. Kůži bych po něm měla jako hedvábí. Je náročné představit si svět, kde lidé používají takové mýdlo denně.

Když se vězňové chystají ulehnout, káznice konečně ztichne. Představuju si, jak Willow kouká na mou prázdnou pryčnu a roní kvůli mně slzy, dokud neusne. Tristan nejspíš na posteli zírá do stropu a vymýšlí tisíce způsobů, jak mě odsud dostat, přestože ví, že šance jsou naprosto mizivé.

Myslím na Aera, jestli je sám, nebo jestli se kvůli uspokojení svých tužeb vydal hledat jinou. Při té myšlence se mi sevře hrudník, ale to je nespravedlivé. Nikdy jsme si nic neslíbili. Proč taky?

V žaludku mi zakručí tak mocně, že se to rozlehne ztichlým lesem. Jsem jak zvonek svolávající k večeři. Jak jasně červený signál lákající každého predátora z Pralesa k mé dobře viditelné skrýši. Ale i tak je to jedno. Stejně mě musí cítit. Věděli by o mé přítomnosti, i kdybych byla tichá jako myška.

Povídá se, že král Aurory umí vyčarovat komické křížence monster, na které pak pořádá hony přes celý Uran a dál, do vzdálenějších světů. Zaklel je do podoby divokých masožravých zvířat číhajících na smrtelníky, co vejdou do lesa, ale která zároveň ochraňují fae i členy královské rodiny obývající hrad.

Tyhle obludy jsou mistrnými lovci. Hradbou stromů nemá nikdo šanci projít živý.

Zapraská větvička, srdce se mi na vteřinu zastaví. Po dalším zapraskání se přitisknu hlouběji do kouta ze strachu, co se do téhle díry může připlazit. Dosud jsem měla nebývalé štěstí. I když jsem měla mnohokrát na kahánku, žádné zvíře na mě zatím nezaútočilo. Jiní vězňové takové štěstí neměli.

Je to jen pár dní, co jsem slyšela dozorce rozprávět o vězni, který tu měl strávit jedinou noc, ale skončil v drtivých čelistech ozzillera.

„Nezbylo z něj nic než kaluž krve a kosti,“ řekl jeden z dozorců a otřásl se. I oni byli z té představy bez sebe hrůzou. Teď si představuju, jak ozziller přelézá okraj díry a olizuje si pysky. Pokud nějaké má. Sice nevím, jak tahle zvířata vypadají, ale představuju si šupiny ostré jako břitva, sliny kapající z tesáků a další nejhrůznější noční můry.

Při dalším lupnutí větve ztěžkne vzduch, který mě obklopuje jako černý stín. Proniká mi do nosu a úst, ucpává plíce svou dusivou, zkaženou pachutí smrti. Dech se mi krátí, ztěžka oddechuju marnou snahou zůstat v klidu.

Tma začne být ještě tíživější, když zaslechnu chrčení vzduchu skrz špičaté zuby připomínající zvuk řetězu proplétaného rezavou mříží. Nad okrajem jámy se objeví silueta temnější než stíny, které už se mě zmocnily. Vidím tmavý obrys těla, ohnutého a zlomeného, s nepřirozeně dlouhými končetinami připojenými v podivných úhlech. Zakňourám a stočím se do ještě těsnějšího klubíčka ve snaze rozplynout se v nicotu.

Nic neznamenám. Nic nemám. Běž pryč, prosím, vřískám v duchu stále dokola.

Srdce mi mlátí o žebra, víčka mám pevně zavřená. Nedokážu se dívat. Když teď umřu, aspoň tu nebudu muset dva týdny trpět. Jenom doufám, že to půjde rychle a bez bolesti.

Očekávám útok, napětí rozleptává mou tenkou slupku kuráže jako kyselina. Když už úzkostné očekávání nevydržím, pomalu otevřu oči a v tu chvíli se ta věc vrhne kupředu s tak neuvěřitelnou rychlostí, že vypadá jako temná šmouha.

V tom okamžiku zděšeně zaječím.

3. KAPITOLA

Vzápětí oblohu rozčísne zářivý záblesk následovaný tak mocným hromobitím, že se zatřese země a suť a kamení uvolněné ze stěn se mi sesype na hlavu. Po dalším jasném záblesku následuje ještě hlasitější prásknutí hromu, které se rozlehne celou nebeskou klenbou, pak se rozprší.

Zdá se, že tvor je pryč, pravděpodobně ho vyděsila bouřka. Úlevou si oddechnu, i když srdce mi buší tak, že se zdá, jako by nestíhalo. Tohle už na mě začíná být trochu moc. Jak mám v tomhle přežít dva týdny?

Ale jednu modlitbu už Zera dnes v noci vyslyšela: obrátím obličej k obloze, otevřu ústa a nechávám chladivý déšť dopadat mi na jazyk a do vyprahlého hrdla. Aspoň že neumřu žízní. Každopádně ne hned.

Rychle se ochladí, tak se chvěju zimou, zatímco mi déšť v pravidelném rytmu buší do vlasů, kůže, šatů.

Když se zdá, že průtrž mračen trvá celé hodiny, napadne mě, že bych měla být ohledně svých přání obezřetnější. Dolina se plní vodou, přívaly jsou tak mocné, že se nestačí vsáknout do hlíny. Když dosáhne několika centimetrů, vyšlu vzhůru k bohyni další příval modliteb, v nichž prosím, aby přestalo pršet dřív, než bych to nemusela zvládnout. Nebo přežít.

Jenže modlitby zůstávají nevyslyšeny, protože déšť neustává. Dál dopadá na zem s odhodláním utvořit oceán, v němž by utonula i velryba.

Musel uplynout celý den, protože obloha přešla od černé k šedé a pak zpátky k černé, nic nudnějšího jsem neviděla. Vrstva mraků je tak hustá, že po polární záři není ani stopy. Neutuchající déšť nadále plní jámu vodou do té míry, že už se nedá sedět. Když hladina vystoupá do výšky desítek centimetrů, musím jen stát. Opřu se o blátivou stěnu a brečím spolu s deštěm. Tady mě nikdo plakat neuvidí, tak si tuhle slabou chvilku výjimečně dopřeju.

Neustále leje. Další přívaly nekonečné povodně. Voda mi nejdřív dosáhne ke stehnům, a když se přikrade k pasu, připomínám sochu utopenou ve změti šlahounů břečťanu. Jsem tak unavená. Tak slabá. Dala bych cokoli za možnost lehnout si. Nebo aspoň sednout. Chodidla i nohy mě bolí, je mi hrozná zima. Prsty jsou úplně necitlivé. Opakovaně se přesvědčuju, jestli ještě mám ruce. Snažím se v botách hýbat prsty, ale ty jsou naprosto zdřevěnělé.

Opřu se zády o stěnu a zkouším usnout, ale je to, jako bych se snažila dát si šlofíka mezi stádem splašených pakoňů. Prší a prší, déšť mi promáčel oblečení, pak vlasy a teď i kůži, kapky mě štípou do očí. Chvěju se tak, až mě od drkotání zubů bolí sanice. Obtočím si ruce kolem těla ve snaze aspoň trochu se zahřát, ale nejde to.

Položím se zády na hladinu, abych zmírnila tlak na dolní končetiny. Pomůže to, ale teď si musím vybrat mezi bolestí při vzpřímeném postoji, nebo vystavením těla chladné vodě a vzduchu.

Díky Zeře právě panuje léto, takže venku bývá relativně teplo. Zimy jsou v království Aurora přinejlepším kruté, přinejhorším smrtící.

Konečně. Konečně ustává déšť.

Nevím, jak dlouho pršelo, ale veškeré končetiny a buňky těla mě bolí. Každý pór na kůži je ochromený, zmrtvění se šíří po těle jako chladnoucí láva. Když se vyjasní a mraky se rozestoupí, vzlykám úlevou. Aspoň netrpím žízní. Kůži mám jak z ledu, připomíná skořápku, o kterou rachotí třesoucí se končetiny. Může člověk umřít od příliš dlouhého stání?

Další celou věčnost trvá, než se voda vsákne do hlíny. Pokud vůbec usnu, vždy jen na pár vteřin, které žádnou úlevu neposkytují. Jsem tak unavená. Tak hladová. Jsem popraskaná prázdná slupka. Pomalu, pomaličku kloužu zády po stěně s tím, jak klesá hladina vody. Třesou se mi nohy, záda mám v křeči. Třeští mi hlava, srdce sebou nepravidelně poškubává.

Uplyne celá věčnost, než si můžu konečně sednout, tělo jako by se rozplynulo nádhernou úlevou, že chodidla a nohy nic netíží. Jsem lehoučká, jako bych se vznášela v oblacích, jenže kůži mám promáčenou tak, že by mě svou vahou nejspíš stáhla na dno jezera.

Přitáhnu si kolena pod bradu, obejmu je a položím na ně hlavu. Po několika hodinách, když zbývá v Dolině už jen pár centimetrů vody, se zhroutím na zem, protože už mi nehrozí utonutí. V tu chvíli mi tou nejbožštější věcí na světě připadá pouhá možnost si lehnout. Kdybych měla dost sil, rozbrečela bych se.

Zavřou se mi víčka, spím.

Nevím, jak dlouho ležím na dně téhle díry.

Ze dnů se stala jedna dlouhá šmouha, během které obloha dokolečka osciluje od šedé k černé a pak zase k šedé. Když se objeví polární záře, zkouším ji pozorovat, ale sotva dokážu zvednout hlavu a pouhým koutkem oka zahlédnout stopy po červené, modré a zelené a fialové, které nepřinášejí žádnou radost. Ale když zadržím dech, dokážu polární záři slyšet. Provází ji praskání, jako by byla nabitá elektřinou, asi jako blesk, který nikdy neudeří.

Snažím se počítat ubíhající dny, ale brzy se v tom ztratím, vědomí si se mnou jen pohrává. Nic mi nepřipadá skutečné. Nedokážu rozlišit jednu chvíli od druhé. Připomínám rozbité hodiny, které věčně tikají, ale neukazují čas.

Znovu už neprší, za což jsem ráda, ale je to drobná útěcha. Brzy budu vodu zase potřebovat. Hlad jako by mi zevnitř ohlodával kosti. Hladovění dobře znám. Rozumím jeho rytmu, tepu, textuře, ale takhle vyhladovělá jsem snad ještě nebyla.

Jsou chvíle, kdy cítím, že démon je poblíž, ale už nikdy si netroufne přijít tak blízko jako poprvé. Volám na něj. Prosím ho, aby mě pozřel. Aby si mě vzal, kousek po kousku, a ukončil to. Už ani neřeším, jestli by to bolelo. Hlavně ať to mám za sebou.

Jenže on moje úpěnlivé prosby nevyslyší. Kvůli něčemu se drží zpátky. Navzdory chaosu ve zjitřené mysli cítím, že se zdráhá na mě zaútočit.

Při mrkání střídavě nabývám a ztrácím vědomí, sny se honí s nočními můrami v jednom nekonečném kole, které přechází v opar barev a temnoty. Černé peří křídel a osrstěná kůže hroužící se do stínů. Obloha posetá karmínovými rozeklanými blesky a záplava hvězd. Krvavý úsměv, který mnou projede s ostrým prásknutím. Křik ozývající se z dávno zapomenutého místa. Takového, které znám, ale kde jsem nikdy nebyla.

Zdá se mi o Tristanovi a Willow, kteří se snaží přežívat beze mě. O jejich sklopených hlavách a slzami zmáčených tvářích. Vidím Willow pohupovat se sem a tam s modlitbou na rtech, Tristan má ruku kolem jejích ramen.

Pod oblohou obsypanou polární září se mi zdá o Aerovi. O zběsilých polibcích a všetečných rukách. O teplé kůži klouzající po vlhkém žáru a o horečnatém vzdychání. Zdá se mi o jeho prstech, jazyku a rtech, které ochutnávají, tisknou, sají. O tom, jak něco tak příjemného může být i utrpením, pokud je to jen prchavou chvilkou úlevy uvězněnou v životě plném bolesti.

Zdá se mi o řediteli věznice, o jeho pichlavých očích a páchnoucím dechu. O jeho krutých slovech a sadistických pohnutkách. Slyším prudké rozepínání zdrhovadla, bolí mě odřená kolena, ale silou vůle si zakazuju brečet. S vypětím všech sil bráním poslední cáry své důstojnosti, kterých se držím jako tonoucí stébla.

Připadá mi, že tu jsem celé měsíce, roky. Ale to není možné. Bolí mě tělo, do kostí pronikla vlhkost. Neumím si představit, že by mi ještě někdy bylo teplo.

Jelikož neprší, mám opět vyprahlé hrdlo, popraskané rty krvácejí. Třesu se zimou, oblečení na vlhkém a hustém vzduchu nikdy pořádně neuschne. Mezi prsty na nohou a v podpaží se mi nejspíš tvoří plíseň.

Brzy se stanu součástí lesního podloží, které mě pohltí a navrátí zpátky zemi. Když budu mít štěstí, narodím se příště na nějakém lepším místě.

Poté, co se les navrátí do obvyklého stavu mrtvolného ticha, nedokážu rozlišit den od noci, ale pak si v zákoutích zamlžené mysli něčeho povšimnu. Změny v kadenci okolních zvuků. Zdrcující ticho z dáli lemuje jakási ozvěna.

Zvuk řinčení kovu o kov. Zvuk těl padajících na dlažbu. Křik. Vychází to z věznice.

Znovu se pokusím zvednout hlavu, ale zvládnu to jen nepatrně. Zní to jako vzpoura. A velká. V Nostraze jsem zažila už tři a vždycky po nich zbylo víc mrtvých než živých. Uvnitř jsou Tristan i Willow. Doufám, že se schovávají, na druhou stranu vím, že bratr v tom bude namočený až po uši. Kéž ho aspoň napadlo odvést Willow někam do bezpečí dřív, než se po hlavě vrhnul do šarvátky.

Šeptám do tmy jejich jména. Willow. Tristan. Když nás dopravili do věznice, bylo mi dvanáct. Willow je o tři roky starší, Tristanovi je ještě o dva víc. Matně si vzpomínám na rodiče, ale spoustu vzpomínek jsem si poskládala z vyprávění sourozenců. Vždycky jsme byli nerozluční. Vždycky jsme si pomáhali. První roky byly nejnáročnější a ani vlastně nevím, jak jsme tu mohli po celou dobu přežívat, ale denně děkuju bohyni Zeře za to, že jsme se probudili do nového rána.

Tristana obvinili za zabití tří králových mužů a Willow přišili krádež vzácného artefaktu náležejícího království. Co se mě týče, ani se nenamáhali s nějakým oficiálním výnosem. Prostě mě sem uvrhli a zahodili klíč.

Nasucho lítostivě vzlyknu. Tolik jsem nás odsud chtěla dostat pryč.

Zvuky z věznice sílí. Tichem lesa rezonuje dunění a křik. Břinkot zbraní a naříkání raněných. Podle všeho naslouchají i místní tvorové, všechny zastavila zvědavost. Vězňů je dvacetkrát víc než dozorců, jenže jsou unavení a hladoví, nemají zbraně ani bojový výcvik. Dozorci navíc mají na své straně kouzla, takže královi muži nedovolí nikomu vyjít z věznice dřív, než z něj udělají fašírku.

Ale když mi vedle hlavy něco zaduní, trhnu sebou a přemýšlím, jaké ohavné zvíře si našlo cestu do mé hrobky. Jak otevírám a zavírám oči, matně si uvědomuju stín pohybující se nade mnou. Lehké zašustění. Teplý dech na kůži.

No a potom si nepamatuju nic než tmu.