Copyright © 2023 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author´s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Jacket design by Will Staehle/Unusual Corportation

Jacket artwork House by 3D_Molier/Turbosquid; Sky by Underworld/Shutterstock; Path by Serhii Kalaba/Shutterstock

Translation © Adéla Bartlová, 2024

Original English title: HOLLY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-633-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-634-9 (mobi)

Věnováno Chucku Verrillovi: redaktorovi, agentovi, a především příteli.

1951–2022

Díky, Chucku

„Někdy ti vesmír hodí lano.“

Bill Hodges

17. října 2012

1 Město je staré a není už v příliš dobrém stavu, což platí i o jezeře, vedle něhož je kdysi postavili, ale některé části jsou pořád pěkné. Starousedlíci by se nejspíš shodli na tom, že nejhezčí je čtvrť Sugar Heights a nejkrásnější ulicí, jež jí prochází, je oblouk zhruba tříkilometrové Ridge Road, mírně se svažující od Bellovy vysoké školy k Deerfield Parku. Kolem Ridge Road stojí mnoho pěkných domů, z nichž některé patří vyučujícím z Bellovy a některé úspěšným obyvatelům města – lékařům, právníkům, bankéřům a manažerům zdejších podniků. Většinou jde o viktoriánské domy s bezchybným nátěrem, arkýřovými okny a spoustou parádiček.

Park na konci Ridge Road není tak velký jako ten, který se roztahuje uprostřed Manhattanu, ale nemá k tomu daleko. Deerfield je místní chloubou a o jeho dokonalý vzhled se stará celá armáda zahradníků. Má svůj zanedbaný kout na západní straně poblíž Red Bank Avenue, jemuž se říká Křoviska, a po setmění se tu občas prodávají a shánějí drogy nebo tu někdo někoho přepadne, ale Křoviska tvoří jen jeden hektar z celkových tří set. Zbylá plocha je zatravněná, rozkvetlá a protkaná cestičkami, po nichž se procházejí milenci. Staří pánové si na lavičkách čtou noviny (v dnešní době stále častěji na elektronických čtečkách) a ženy si povídají a někdy u toho pohupují dítě v drahém kočárku. Nacházejí se tu dvě jezírka a u jednoho z nich občas potkáte muže nebo kluky, jak si tu pouštějí lodě na dálkové ovládání. Po druhém ladně plují labutě a kachny. Nechybí ani hřiště pro děti. Vlastně je tu všechno až na veřejný bazén; městské zastupitelstvo o něm tu a tam jedná, ale pak to zase odloží. Bylo by to drahé, chápete.

Dnešní večer je na říjen poměrně teplý, ale vytrvalé mrholení zahnalo všechny lidi pod střechu – s výjimkou jednoho odhodlaného běžce. Jorge Castro vyučuje na Bellově tvůrčí psaní a latinskoamerickou literaturu. Navzdory své specializaci je čistokrevný Američan; rád ostatním vykládá, že je tak americký jako pie de manzana.

V červenci mu bylo čtyřicet a už si nemůže nalhávat, že je stále tím mladým lvem, který si se svým prvním románem užil patnáct minut bestsellerové slávy. Ve čtyřiceti si zkrátka musíte přiznat, že mládí je pryč. Pokud to neuděláte a uvěříte seberealizačním nesmyslům typu „čtyřicet je jako znova pětadvacet“, brzy začnete sklouzávat ke dnu. Nejdříve jen lehce, potom rychleji, a najednou je vám padesát, břicho vám přetéká přes opasek a v lékárničce máte léky na snížení cholesterolu. Ve dvaceti tělo ještě odpouští. Ve čtyřiceti přinejlepším dočasně. Jorge Castro nechce po padesátce zjistit, že se stal jedním z mnoha amerických povalečů.

Ve čtyřiceti se o sebe musíte začít starat. Musíte udržovat motor v chodu, protože už ho nemůžete vyměnit za nový. Jorge tedy ráno pije pomerančový džus (draslík), potom obvykle posnídá ovesnou kaši (antioxidanty) a červené maso omezil na jednou týdně. Pokud má na něco chuť, nejspíš si otevře konzervu sardinek. Je v nich spousta omega-3 kyselin. (A skvěle chutnají!) Ráno si trochu zacvičí a večer běhá. Nepřehání to, ale provětrá své čtyřicetileté plíce a dá svému čtyřicetiletému srdci možnost trochu se předvést (klidový srdeční tep: 63). Jorge by chtěl vypadat a cítit se na čtyřicet, až mu bude padesát, ale osud je vtipálek. Jorge Castro se nedožije ani jednačtyřiceti.

2 Jeho zvykem je, a to i když zrovna mrholí, vyběhnout od domu, který sdílí s Freddym (mohou v něm bydlet tak dlouho, dokud bude zaměstnaný jako externí vyučující), a běžet osm set metrů dolů od školy do parku. Tam si protáhne záda, napije se vody s vitaminy, kterou si nese v ledvince, a kluše zpátky domů. Deštík je vlastně docela osvěžující a na trase nepřekážejí Jorgemu žádní další běžci, chodci nebo cyklisté. Cyklisté jsou nejhorší, protože zarytě jezdí po chodníku místo po silnici, ačkoli tam mají vyznačený svůj pruh. Dnes večer má Jorge chodník jen pro sebe. Nemusí ani mávat lidem, kteří si vychutnávají večerní vzduch na své honosné zastřešené verandě; počasí všechny zahnalo dovnitř.

Až na jednu osobu: starou básnířku. Je zachumlaná v parce, přestože je teď, v osm hodin, stále kolem třinácti stupňů. Zhubla na padesát kilo (její lékař ji za hmotnost pravidelně kárá) a je zimomřivá. Kromě zimy cítí i to vlhko. Přesto zůstává venku, protože na ni dnes večer čeká báseň, jen kdyby dostala prsty pod její víko a otevřela je. Od poloviny léta nic nenapsala a potřebuje na něco přijít, než úplně zreziví. Potřebuje reprezentovat, jak někdy říkávají její studenti. A co víc, tohle by mohla být dobrá báseň. Možná dokonce nezbytná báseň.

Musí začínat tím, jak se kolem pouliční lampy naproti vine mlha, a pak to postoupí k bodu, který vnímá jako tajemství. Na něm závisí všechno. Mlha vytváří pomalu se vlnící, krásné, stříbřité svatozáře. Ona ale nechce použít slovo svatozář, protože to každý čeká, je to příliš snadné. Prakticky klišé. Ovšem stříbřité… Nebo prostě jen stříbrné…

Vymaní se z toku svých myšlenek natolik, aby si všimla mladíka (v devětaosmdesáti letech vám čtyřicátníci připadají velmi mladí), který dusá po chodníku na opačné straně ulice. Zná ho: Je to ten externí vyučující, který pokládá Gabriela Garcíu Márqueze za poloboha. Dlouhými vlasy a laškovným úzkým knírkem připomíná staré básnířce jednu postavu z Princezny nevěsty: „Jmenuji se Inigo Montoya, zabil jste mi otce, připravte se zemřít.“ Má na sobě žlutou bundu se svislým reflexním pruhem na zádech a legračně upnuté legíny. Běží, jako by mu za patami hořelo, řekla by básnířčina matka. Nebo jako když cvakají kastaněty.

Myšlenka na kastaněty vede k myšlence na zvony a básnířka se opět zadívá na pouliční lampu. Napadne ji: Běžec neslyší stříbro nad sebou / tyhle zvony nezvoní.

Není to dobré, protože to zní prozaicky, ale pro začátek to stačí. Podařilo se jí dostat prsty pod víko. Teď musí jít dovnitř, otevřít sešit a začít do něj něco škrábat. Přece jen ale ještě chvíli posedí a sleduje stříbrné kruhy vířící kolem lamp. Svatozář, pomyslí si. To nemohu použít, ale přesně tak to vypadá, sakra.

Naposledy zahlédne běžcovu žlutou bundu a pak jí zmizí ve tmě. Stará básnířka vstane, zašklebí se, protože ji zabolí kyčle, a odšourá se do domu.

3 Jorge Castro trochu přidá. Chytil druhý dech, jeho plíce nabírají víc vzduchu, v žilách mu kolují endorfiny. Park s roztroušenými starodávnými lampami, jež vydávají tajuplnou žlutou záři, má kousek před sebou. Vedle prázdného dětského hřiště je malé parkoviště, na němž stojí jediné auto, minivan s otevřenými bočními dveřmi a rampou vysunutou na mokrý asfalt. Dole před rampou čeká starší muž na vozíku. Vedle něho klečí na jednom koleni postarší paní a něco na vozíku upravuje.

Jorge se na chvíli zastaví, předkloní se, opře se rukama o kolena, a zatímco popadá dech, prohlíží si minivan. Na modro-bílé poznávací značce vzadu je logo s invalidním vozíkem.

Žena, oblečená v prošívaném kabátě a se šátkem na hlavě, se na něj podívá. Jorge si nejdříve není jistý, jestli ji zná – na parkovišti není příliš dobré světlo. „Dobrý večer! Nějaké potíže?“

Žena vstane. Muž, který má na sobě svetr na knoflíky a placatou čapku, slabě zamává.

„Vybila se baterie,“ řekne žena. „Vy jste pan Castro, viďte? Jorge?“

Už ji poznává. Je to profesorka Emily Harrisová, která vyučuje anglickou literaturu… Nebo vyučovala; možná už je emeritní. Ten muž je její manžel, také učitel. Jorge netušil, že je Harris invalidní, protože ho v kampusu moc nevídal – jiná fakulta, jiná budova –, ale domníval se, že když ho potkal naposledy, šel Harris po svých. Harrisovou vídá celkem často na různých setkáních a akcích pro milovníky kultury. Patrně nepatří k jejím oblíbeným známým, zvláště po tom setkání ohledně dnes již rozpuštěného básnického semináře. Trochu se tam pohádali.

„Ano, to jsem já. Předpokládám, že byste se rádi vrátili domů a usušili se?“

„To by bylo fajn,“ odpoví pan Harris. Možná je také profesor. V tom tenkém svetru se trochu třese zimou. „Nemohl byste mě vytlačit po rampě nahoru, chlapče?“ Zakašle, zachrchlá a znovu zakašle. Jeho žena, na schůzích fakulty vždy strohá a autoritativní, vypadá ztraceně a unaveně. Osamoceně. Jorgeho napadne, jak dlouho tu asi trčí a proč nezavolali pomoc. Možná nemá mobil, napadlo ho. Nebo ho zapomněla doma. Staří lidé na takové věci zapomínají. I když jí nemůže být víc než sedmdesát. Její manžel na vozíku vypadá starší.

„To bych určitě zvládl. Máte odbrzděno?“

„Ano, samozřejmě,“ řekne Emily Harrisová a ustoupí. Jorge popadne vozík za rukojeti a otočí ho předkem k rampě. Couvne asi tři metry, aby se mohl trochu rozběhnout. Elektrické vozíky bývají těžké. Nerad by ho vytlačil jen do půlky cesty, ztratil setrvačnost a musel zpátky dolů. Nebo, nedejbože, přepadl přes okraj a vyklopil starého pána na chodník.

„Jedeme, pane Harrisi. Držte se, možná to drncne.“

Harris se chytí područek a Jorge si všimne, jak má široká ramena. Pod svetrem se zdají být docela svalnatá. Lidé, kteří nemohou na nohy, to nejspíš kompenzují jinde. Jorge se rozběhne na rampu.

„Hyjé, Stříbrňáku!“ zajásá pan Harris.

První polovina rampy je snadná, ale potom vozík ztěžkne. Jorge se předkloní, opře se do toho a tlačí dál. Zatímco pomáhá bližnímu, napadne ho něco divného: Zdejší poznávací značky jsou červeno-bílé, a přestože Harrisovi bydlí na Ridge Road stejně jako on (často vídá Emily Harrisovou venku na zahradě), mají značky modro-bílé jako sousední stát na západní straně. A ještě něco mu přijde divné: Nevzpomíná si, že by minivan někdy v ulici zahlédl, zato viděl Emily, jak vzpřímeně sedí za volantem udržovaného malého subaru se samolepkou s Obamou na zadním nárazníku…

Když dospěje na vrchol rampy, sehnutý už skoro vodorovně, s nataženýma rukama a zapřenýma nohama v běžeckých botách, štípne ho do zátylku nějaká potvora. Nejspíš nějaká velká, protože se kolem rozlévá teplo – možná to byla vosa a on na ni má alergickou reakci. Nikdy ji sice neměl, ale všechno je jednou poprvé. Najednou se mu rozmazává vidění a z paží mu vyprchává síla. Uklouzne na mokré rampě a klesne na koleno.

Teď mě ten vozík přejede…

Ale nepřejede. Rodney Harris cvakne přepínačem a vozík se spokojeným zahučením vjede dovnitř. Harris vyskočí, čiperně ho oběhne a zadívá se na muže, který klečí na rampě, mokré vlasy se mu lepí na čelo a drobné kapky vody na jeho tvářích vypadají jako pot. Potom se Jorge svalí obličejem na zem.

„Vidíš to!“ vyjekne Emily tiše. „Perfektní!“

„Pomoz mi,“ vybídne ji Rodney.

Emily, která má také na nohou běžecké boty, popadne Jorgeho za kotníky. Její manžel ho uchopí za paže. Vtáhnou ho do auta. Rampa zajede dovnitř. Rodney (který je opravdu profesor Harris) vklouzne do kapitánského křesla na levé straně. Emily si klekne a sváže Jorgemu zápěstí stahovací páskou, ačkoli je to nejspíš zbytečné. Jorge spí, jako by ho do vody hodil (staré básnířce by se takové přirovnání jistě nelíbilo), a hlasitě chrápe.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se Rodney Harris z Přírodovědecké fakulty Bellovy vysoké školy.

„V pořádku!“ Emily vzrušením přeskakuje hlas. „Dokázali jsme to, Roddy! Chytili jsme toho zkurvysyna!“

„Nemluv sprostě, drahá,“ pokárá ji Rodney, ale pak se usměje. „Ale ano. Skutečně jsme ho chytili.“ Vyjede z parkoviště a zamíří do kopce.

Stará básnířka zvedne hlavu od pracovního sešitu s obrázkem malého červeného trakaře na titulní straně, pohlédne na projíždějící minivan a opět skloní hlavu nad básní.

Minivan zastaví u Ridge Road 93, kde Harrisovi bydlí téměř pětadvacet let. Dům patří jim, ne škole. Jedny ze dvou garážových dveří se otevřou; auto vjede do levé garáže, dveře se zavřou. Na Ridge Road je opět ticho a klid. Kolem pouličních lamp víří mlha.

Jako svatozář.

4 Jorgemu se pomalu vrací vědomí. Hlava ho bolí jako střep, v ústech má sucho, žaludek se mu svíjí. Nepamatuje si, kolik toho vypil, ale nejspíš dost, když má tak příšernou kocovinu. A kde vůbec pil? Na mejdanu na fakultě? Na setkání tvůrčího semináře, kde se nemoudře rozhodl nasávat jako student, jímž kdysi býval? Nebo se opil po poslední hádce s Freddym? Nic z toho nesedí.

Otevře oči, připravený na útok ranního světla, na nějž jeho utrápená hlava zareaguje další vlnou bolesti, ale světlo je tlumené. Vzhledem k jeho aktuálnímu stavu je to ohleduplné světlo. Jorge si všimne, že leží zřejmě na nějaké matraci nebo cvičební podložce. Vedle stojí kbelík na vytírání podlahy, takový ten obyčejný z umělé hmoty. Jorgemu je jasné, na co tu je, a také hned pozná, jak se asi cítili Pavlovovi psi při zazvonění zvonku, protože sotva kbelík spatří, sevře mu žaludek křeč. Klekne si a prudce se vyzvrací. Následuje pauza asi tak na dva nádechy a potom se pozvrací znovu.

Žaludek se uklidní, ale hlava ho chvíli bolí tak, jako by se mu chtěla rozskočit a ve dvou kusech spadnout na zem. Zavře slzící oči a čeká, až bolest přejde. Nakonec se dočká, ale v ústech a v nose cítí odpornou pachuť zvratků. Se stále zavřenýma očima nahmatá kbelík a několikrát si odplivne, dokud nemá aspoň v ústech trochu čisto.

Otevře oči, zvedne hlavu (opatrně) a spatří mříže. Je v kleci. Sice prostorné, ale kleci. Klec se nachází v dlouhé místnosti. Stropní světla jsou nejspíš stmívací, protože tu vládne šero. Betonová podlaha je tak čistá, že by se z ní dalo jíst – ne že by měl Jorge chuť na jídlo. Polovina místnosti před klecí je prázdná. Uprostřed vede schodiště a o ně se opírá smeták. Na druhé straně schodiště se nachází dobře vybavená dílna s nářadím rozvěšeným na kolících a pásovou pilou. Je tam také pokosová pila na stojanu – vypadá pěkně, není to levný krám. Několik zahradních nůžek a zastřihovačů. Celá souprava francouzských klíčů, zavěšených v pořadí od největšího po nejmenší. Řada chromovaných nástrčných hlavic na ponku vedle dveří, které vedou… někam. Taková běžná domácí dílna, na pohled dobře udržovaná.

Pod pilou se neválejí žádné piliny. Za ní stojí stroj, jaký Jorge ještě neviděl: velká žlutá krabice, která připomíná průmyslovou klimatizační jednotku. Jorge usoudí, že to bude nejspíš klimatizace, protože z ní vede gumová hadice do zdi, ale nikdy takovou neviděl. Jestli je na ní logo výrobce, pak někde na odvrácené straně.

Rozhlédne se po kleci a její vybavení ho vyděsí. Láhve vody na oranžové bedně, která slouží jako stolek, nejsou tak hrozné, ale v koutě, pod svažujícím se stropem, stojí modrá plastová krabice. Přenosná toaleta, kterou používají invalidé, když ještě dokážou vstát z postele, ale už nedojdou na nejbližší záchod.

Jorge se zatím necítí na to, aby se postavil, a tak se k toaletě doplazí a zvedne víko. V míse je modrá voda, která tak silně páchne dezinfekcí, až se mu z toho opět rozslzí oči. Zavře víko a po kolenou se odšourá zpátky k matraci. I přes mizerný stav je mu jasné, co ten přenosný záchod znamená: Někdo ho tu míní nějakou dobu držet. Unesli ho. A nebyl to kartel jako v jeho románu Katalepsie, ostatně ani není v Mexiku nebo v Kolumbii. Je to šílené, ale podle všeho ho unesli postarší pan profesor a paní profesorka, která je navíc jeho kolegyně. A jestliže je teď u nich ve sklepě, není daleko od svého domu, kde by si teď Freddy četl v obýváku u svého šálku…

Jenže to tak není. Freddy je pryč, přinejmenším dočasně. Po poslední hádce se jako obvykle urazil a odešel.

Jorge si prohlédne mříže klece. Jsou ocelové a pečlivě svařené. Nejspíš je někdo svařoval přímo v této dílně – stěží existuje obchod s potřebami pro domácí věznitele, kde by se něco takového dalo objednat –, ale vypadají velmi pevně. Sevře jeden ocelový prut rukou a zkusí jím zatřást. Ani se nehne.

Podívá se na strop a spatří bílé desky s vyvrtanými otvory. Zvuková izolace. A ještě něco: Shora se na něj dívá skleněné oko. Jorge k němu obrátí tvář.

„Jste tam? Co ode mě chcete?“

Ticho. Přemýšlí, zda by měl zkusit křičet, aby ho pustili ven, ale čeho by tím dosáhl? Pokud někoho zavřete do klece ve sklepě (určitě je to sklep) s kbelíkem na zvracení a mobilním záchodem, nepoběžíte přece se slovy Promiňte, omlouvám se, to je nedorozumění dolů, sotva na vás zavolá.

Chce se mu čurat – močový měchýř mu praská ve švech. Chytí se mříží a pomalu vstane. Hlavou mu projede další záblesk bolesti, ale ne tak hrozný, jako když se probíral z bezvědomí. Odšourá se k záchodu, zvedne víko, rozepne si kalhoty a pokusí se vymočit. Nejdřív mu to nejde, ačkoli vážně potřebuje. Jorge odjakživa nerad močil na veřejnosti. Když jde na baseball, vyhýbá se společným pisoárům, a tady musí pořád myslet na to skleněné oko. Trochu pomáhá, že je k němu otočený zády, ale ne moc. Spočítá si, kolik dní chybí do konce měsíce, potom kolik jich bude do Vánoc, starého dobrého feliz navidad, což konečně pomůže. Močí skoro celou minutu a potom se chopí jedné láhve s vodou. Vypláchne si ústa, odplivne si do vody s dezinfekcí a zbytek láhve hltavě vypije.

Vrátí se k mřížím a rozhlédne se po podlouhlé místnosti: po prázdné polovině hned za klecí, schodišti i dílně. Jeho zrak neustále přitahuje pásová pila a pokoska. Možná to není to pravé, čím by se měl vězněný člověk zabývat, ale je těžké se od nich odtrhnout. Nedokáže nemyslet to, jak pila ječí, když se prokousává borovým nebo cedrovým dřevem: MMJJJJJOOOOUUUU.

Pamatuje si, jak běžel zamlženou ulicí. Vzpomíná si na Emily a jejího manžela. Ví, že ho oblafli a potom mu něco píchli. Potom už má jen černo až do doby, než se probudil na tomhle místě.

Proč? Proč by něco takového dělali?

„Chcete si promluvit?“ zavolá na skleněné oko. „Můžeme třeba hned. Jen mi řekněte, co chcete!“

Nic. V místnosti je až na Jorgeho šourání a cink-cink jeho snubního prstenu o jednu mříž ticho. Není to jeho prsten; nejsou s Freddym svoji. Aspoň zatím, ale podle toho, jak to vypadá, asi nikdy nebudou. Jorge ten prsten stáhl v nemocnici z prstu svého otce, několik minut poté, co papi umřel. Od té doby ho nesundal.

Jak je tu dlouho? Podívá se na hodinky, ale ty k ničemu nejsou; jsou natahovací, také památka na otce, a zastavily se v jednu hodinu a patnáct minut. Těžko říct, zda v noci, nebo odpoledne. A nepamatuje si, kdy je naposled natahoval.

Harrisovi. Emily a Ronald. Nebo Robert? Zná je, což mu připadá jako špatné znamení.

Možná je to špatné znamení, pomyslí si.

Protože ve zvukotěsné místnosti nemá smysl křičet – a ještě by mu to znovu přivodilo bolest hlavy i s úroky –, posadí se na matraci a čeká, co se stane. Čeká, až mu někdo přijde vysvětlit, co to má sakra znamenat.

5 V žilách mu očividně ještě koluje to, co mu píchli, protože mu za chvíli klesne hlava a začne klimbat se slinou v koutku úst. O něco později – i když podle papiho hodinek je pořád čtvrt na dvě – se nahoře otevřou dveře a někdo schází dolů po schodech. Jorge pozvedne hlavu (a bolestivě ho v ní bodne, ale už ne tak hrozně) a spatří černé tenisky, kotníkové ponožky, nažehlené hnědé kalhoty a nakonec květovanou zástěru. Emily Harrisová. A nese podnos.

Jorge vstane. „Co to má znamenat?“

Emily nic neříká, jen položí podnos asi půl metru od klece. Stojí na něm velký plastový kelímek, takový, do kterého si kupujete kávu na dlouhou cestu, s vybouleným hnědým sáčkem. Vedle je talíř s nechutným obsahem: kusem tmavě rudého masa plovoucího v ještě tmavší rudé tekutině. Jorge se na to jen podívá a opět se mu chce zvracet.

„Jestli si myslíte, že to budu jíst, Emily, tak se pletete.“

Emily mlčí, vezme smeták a posune podnos po betonu. Klec má u země vyklápěcí dvířka (měli to naplánované, pomyslí si Jorge). Kelímek se převrátí, když narazí do horní hrany dvířek, protože otvor je jen asi deset centimetrů vysoký, ale podnos pak projde skrz. Emily vytáhne smeták a dvířka se zaklapnou. Maso v krvavé kaluži vypadá jako syrová játra. Emily Harrisová se narovná, odloží smeták, otočí se… a usměje se. Jako kdyby se potkali na večírku nebo co.

„Tohle jíst nebudu,“ zopakuje Jorge.

„Ale budeš,“ odpoví Emily.

Pak odejde po schodech nahoru. Jorge zaslechne přibouchnutí dveří a potom ostré cvaknutí, jak se zřejmě zajistila západka.

Při pohledu na syrová játra má Jorge pocit, že zase vrhne, ale vytáhne z kelímku sáček. Podle nápisu je to nějaká Ka’Chava a uvnitř je údajně prášek na výrobu „výživného nápoje, který vám dodá palivo pro vaše dobrodružství“.

Jorge má pocit, že v poslední době zažil tolik dobrodružství, že mu to vystačí na celý život. Vloží pytlíček zpátky do kelímku a sedne si na matraci. Odsune podnos stranou, aniž se na něj podívá. Zavře oči.

6 Zdřímne si, probudí se, znovu si zdřímne a nakonec se definitivně probudí. Bolest hlavy je skoro pryč a žaludek už se uklidnil. Natáhne papiho hodinky a nařídí je na poledne. Nebo možná půlnoc. To je jedno; aspoň bude moct sledovat, jak dlouho tu trčí. Nakonec mu někdo řekne – možná mužská polovina šílené profesorské dvojice –, proč tu je a co musí udělat, aby ho pustili. Jorge odhaduje, že to nejspíš nebude dávat smysl, protože ti dva jsou očividně loco. Spousta profesorů je loco. Jorge to ví, protože prošel mnoha školami, na nichž působí externí vyučující tvůrčího psaní, ale Harrisovi to pozvedli na úplně novou úroveň.

Nakonec vytáhne sáček s práškem z kelímku, v němž si má zjevně smíchat jeho obsah s vodou ze zbývající láhve. Na kelímku je logo motorestu Dillon’s v Redlundu, kde si Jorge a Freddy občas dávají snídani. Jak rád by tam teď byl. Nebo v Ayers Chapel na příšerně nudném kázání reverenda Gallatina. Klidně i v čekárně u proktologa. Kdekoli, jen ne tady.

Nemá důvod důvěřovat ničemu, co mu Harrisovi dali, ale protože ho přešla nevolnost, dostal hlad. Před běháním vždycky sní jen něco lehkého, kalorickou nálož si nechává až poté. Sáček je zatavený, takže je nejspíš v pořádku, ale Jorge ho pečlivě prohlédne, jestli v něm není dírka (po injekční jehle), pak ho teprve roztrhne a vysype obsah do kelímku. Nalije na prášek vodu, nasadí víčko a důkladně třepe, jak přikazuje návod. Ochutná a pak se důkladně napije. Sice pochybuje, že by se nápoj inspiroval „moudrostí předků“, jak tvrdí obal, ale je docela chutný. Čokoládový. Jako frappé, kdyby byla frappé veganská.

Dopije a znovu se podívá na syrová játra. Pokusí se prostrčit podnos dvířky ven, ale nejde to, protože se otevírají jen směrem dovnitř. Podebere je nehty, nadzvedne a vysune podnos ven.

„Hej!“ křikne na skleněné oko, které ho neustále sleduje. „Co chcete? Řekněte mi to! Nějak se domluvíme!“

Nic.

7 Uplyne šest hodin.

Tentokrát po schodech přichází pan Harris. V pyžamu a pantoflích. Ramena má široká, ale jinak je hubený a pyžamo – s potiskem hasičských aut, jako by bylo dětské – na něm visí. Při pohledu na toho staříka se Jorgeho Castra zmocní pocit neskutečnosti: Vážně se to děje?

„Co chcete?“

Harris neodpoví, jen se podívá na odstrčený podnos na betonové podlaze. Pohlédne na sklápěcí dvířka a znovu na podnos. A pro jistotu ještě několikrát: otvor, podnos, otvor, podnos. Potom si dojde pro smeták a vsune podnos zpátky.

Jorge toho má tak akorát dost. Přidrží dvířka a prudce vystrčí podnos ven. Kaluž krve vycákne na jednu nohavici Harrisových pyžamových kalhot. Harris skloní smeták, aby podnos zase posunul zpět, ale pak usoudí, že to nemá cenu. Opře smeták o boční stranu schodiště a chystá se k odchodu. Kromě širokých ramenou na tom zákeřném hajzlovi mnoho není, ale vypadá mrštně.

„Vraťte se,“ vybídne ho Jorge. „Promluvme si jako chlap s chlapem.“

Harris se na něj podívá a povzdechne si jako unavený rodič, který jedná se vzpurným batoletem. „Na ten podnos dosáhneš, až budeš chtít. Myslím, že jsme si to vysvětlili.“

„Já to jíst nebudu, už jsem to říkal vaší ženě. Jsou syrová, a navíc se tu válela při pokojové teplotě už…“ Podívá se na papiho hodinky. „Přes šest hodin.“

Šílený profesor neodpoví, jen vystoupá po schodech. Zaklapnou dveře. Zajede západka. Cvak.

8 Když přijde Emily, papiho hodinky ukazují deset. Profesorka vyměnila nažehlené hnědé kalhoty za květinový župan a pantofle. Že už by byl další večer? přemýšlí Jorge. Je to možné? Na jak dlouho mě ta injekce uspala? Ztracený čas ho kupodivu zneklidňuje víc než pohled na tuhnoucí hroudu masa. Se ztrátou času se špatně smiřuje. Ale ještě s něčím se nemůže smířit.

Emily se podívá na podnos. Potom na Jorgeho. Usměje se. Obrátí se k odchodu.

„Hej,“ osloví ji Jorge. „Emily.“

Neotočí se, ale zastaví se pod schody a poslouchá.

„Potřebuju ještě vodu. Jednu láhev jsem vypil a v druhé jsem si rozmíchal ten prášek. Mimochodem, byl docela dobrý.“

„Nedostaneš vodu, dokud nesníš večeři,“ odsekne žena a odejde.

9 Čas plyne. Čtyři hodiny. Jorge už má opravdu žízeň. Ještě sice ne-umírá, ale nepochybně se dehydroval zvracením, a to pití… Cítí, jak se mu prášek lepí v krku. Voda by to spláchla. Stačil by jediný doušek nebo dva.

Podívá se na záchod, ale k pití dezinfikované vody má ještě daleko. Navíc už jsem se do ní dvakrát vychcal, pomyslí si.

Podívá se na čočku kamery. „Promluvme si, ano?“ Zaváhá a dodá: „Prosím vás.“ Hlas má lehce chraptivý. Suše chraptivý.

Nic.

10 Další dvě hodiny.

Jorge už nedokáže myslet na nic jiného než na žízeň. Četl příběhy o trosečnících na moři, kteří nakonec začali pít vodu kolem sebe, i když pití mořské vody znamená rychlou cestu k šílenství. Nebo se to aspoň traduje, ale na pravdě v této situaci nezáleží, protože nejbližší oceán je přes tisíc kilometrů daleko. Tady není nic než jedovatá voda v toaletě.

Nakonec to Jorge vzdá. Prsty nadzvedne dvířka, podepře se na lokti a natáhne se po podnose. Zpočátku se mu ho nedaří uchopit, protože okraj je politý kluzkou šťávou. Místo aby ho přitáhl blíž, posune ho po betonu o kousek dál. Natáhne se co nejvíc a konečně uspěje. Vtáhne podnos otvorem dovnitř. Podívá se na maso, rudé jako odhalený sval, zavře oči a zvedne je. Maso ho studeně pleskne do zápěstí. Jorge si se stále zavřenýma očima kousne. Hrdlo se mu začne křečovitě stahovat.

Nepřemýšlej o tom, přikáže si. Prostě to rozkousej a spolkni.

Podobá se to syrové ústřici. Nebo hroudě hlenu. Jorge otevře oči a zadívá se na skleněnou čočku. Vidí ji rozmazaně, protože má v očích slzy. „Stačí?“

Nic. Moc toho nesnědl, spíš jen tak uždíbl. Zbývá ještě kus.

„Proč?“ vykřikne. „Proč to děláte? K čemu vám to je?“

Nic. Možná kamera nemá reproduktor, ale Jorge tomu nevěří. Domnívá se, že oni ho vidí a slyší, a jestliže ho slyší, mohou i odpovědět.

„Nemůžu,“ řekne a rozbrečí se ještě víc. „Kdybych mohl, snědl bych to, ale nejde to, kruci.“

Vzápětí však zjistí, že to jde. Kousek po kousku syrová játra sní. Zpočátku ho trápí silný dávivý reflex, ale nakonec to přejde.

To není pravda, pomyslí si Jorge při pohledu na kaluž srážejícího se rudého rosolu na jinak prázdném talíři. Nepřešlo to, potlačil jsem to násilím.

Ukáže talíř skleněnému oku. Nejdřív se jako obvykle nic neděje, ale potom se otevřou dveře nad schodištěm a přijde Emily. Ve vlasech má natáčky a na obličeji natřený nějaký noční krém. V jedné ruce drží láhev vody. Postaví ji na beton mimo Jorgeho dosah a vezme do ruky koště.

„Vypij tu šťávu,“ přikáže.

„Prosím vás,“ zašeptá Jorge. „Prosím vás, ne. Už dost.“

Profesorka Emily Harrisová z katedry anglického jazyka – možná už je ve výslužbě a jen tu a tam vezme přednášku nebo seminář a zaskočí na schůzi katedry – mlčí. Její klidný pohled Jorgeho přesvědčí. Jak se zpívá v té staré písničce: Pláč a prosby mě neobměkčí.

Nakloní talíř a sražená šťáva mu sklouzne do úst. Pár kapek mu potřísní tričko, ale většinu se mu podaří spolknout. Je slaná, což žízeň ještě zhorší. Ukáže Emily talíř, na němž zůstalo jen pár červených šmouh. Očekává, že mu řekne, aby je také snědl – nabral je na prst a olízal jako krvavé lízátko –, ale už je spokojená. Převrátí láhev vody na bok a smetákem ji dokutálí ke dvířkům a dovnitř klece. Jorge ji popadne, odšroubuje víčko a hltavě vypije celou polovinu.

Extáze!

Emily opře smeták o schody a vydá se nahoru.

„Co chcete? Řekněte mi, co chcete, a já to udělám! Přísahám!“

Emily se na okamžik zastaví a pronese jediné slovo: „Maricon“. Potom pokračuje v cestě. Dveře se zaklapnou. Cvakne západka.

22. července 2021

1 Zoom se od počátku pandemie covidu-19 stal sofistikovanějším. Když ho Holly začala používat – v únoru 2020, což jí připadá mnohem vzdálenější než před sedmnácti měsíci –, stačilo se na něj špatně podívat a spojení spadlo. Někdy jste ostatní účastníky viděli, někdy ne; občas blikali tak divoce, že z toho bolela hlava.

Holly Gibneyová je filmová fanynka (ačkoli v kině byla naposled minulé jaro), která si užívá hollywoodské trháky se stejným nadšením jako umělecké snímky. Jedním z jejích oblíbenců z osmdesátých let je Barbar Conan a její nejmilejší hlášku v něm pronese vedlejší postava. „Před dvěma nebo třemi lety to byla jen další hadí sekta,“ říká pouliční prodavač na adresu Seta a jeho následovníků. „Dneska jsou všude.“

Se zoomem je to podobné. V roce 2019 to byla jedna z mnoha aplikací, které se snažily prosadit oproti konkurenčnímu facetimu nebo gotomeetingu. Teď je zoom vlivem covidu stejně všudypřítomný jako Setovi uctívači hadů. A nezlepšila se jen technika. Lepší je i produkční stránka. Zoomový pohřeb, jehož se Holly právě účastní, by klidně mohl být scénou z televizního seriálu. Hlavní pozornost se samozřejmě upírá na řečníky, kteří hovoří o zesnulé osobě, ale nechybějí ani občasné prostřihy na truchlící hosty v jejich domovech.

Kromě Holly. Ta si video zablokovala. Je sice silnější, než bývala, ale stále si pečlivě střeží své soukromí. Ví, že je v pořádku být na pohřbu smutná, plakat a nemoct ani promluvit, ale stejně nechce, aby ji tak někdo viděl, především její kolega nebo přátelé. Nechce jim ukazovat červené oči, rozcuchané vlasy nebo třesoucí se ruce při čtení své řeči, která je tak krátká a upřímná, jak jen to šlo. A ze všeho nejvíc chce utajit, že kouří cigarety – po sedmnácti měsících covidu-19 s tím zase začala.

Na konci obřadu začne její obrazovka ukazovat sérii záběrů zemřelé osoby, která pózuje na různých místech, a Frank Sinatra k tomu zpívá „Thanks for the Memory“. Holly už to nedokáže snést a klikne na UKONČIT. Ještě jednou potáhne z cigarety, a když zamačkává nedopalek, zazvoní jí telefon.

Nemá na nikoho náladu, ale volá jí Barbara Robinsonová, což musí vzít.

„Odešla jsi,“ řekne Barbara. „Není tam ani černý čtverec s tvým jménem.“

„Ta písnička se mi nikdy moc nelíbila. A stejně už byl konec.“

„Ale jsi v pořádku, že jo?“

„Ano.“ Není to úplně pravda; Holly neví, jestli je v pořádku, nebo ne. „Ale teď potřebuju…“ Co bude Barbaře stačit, aby mohla Holly zavěsit, než se složí? „Potřebuju to zpracovat.“

„Chápu,“ řekne Barbara. „Jestli chceš, za chvíli jsem u tebe, virus nevirus.“

Obě vědí, že lockdown je spíš formální než skutečný; guvernér jejich státu je odhodlán chránit svobodu jednotlivců bez ohledu na to, kolik tisíc lidí kvůli tomu onemocní nebo zemře. Většina se ale díkybohu chová zodpovědně.

„To není potřeba.“

„Dobře. Vím, že je to zlé, Holly, navíc v takovou dobu, ale drž se. Přežily jsme horší věci.“ Možná – téměř jistě – má na mysli Cheta Ondowského, který ke konci loňského roku podnikl krátkou a smrtící cestu dolů výtahovou šachtou. „Brzy se budou aplikovat posilující dávky vakcín. Nejdřív lidem se špatným imunitním systémem a starším pětašedesáti let, ale ve škole jsem slyšela, že do podzimu dojde na všechny.“

„To zní dobře,“ řekne Holly.

„A k tomu bonus! Trump skončil.“

A nechal za sebou zemi, která válčí sama se sebou, pomyslí si Holly. A kdo ví, jestli se v roce 2024 zase nevrátí? Vzpomene si na Arnoldův slib z Terminátora: „Já se vrátím.“

„Holly? Jsi tam?“

„Ano. Jen jsem přemýšlela.“ O další cigaretě. Co začala znovu kouřit, nemůže se jich nabažit.

„Dobře. Mám tě ráda a vím, že potřebuješ prostor, ale jestli mi večer nebo zítra nezavoláš, zavolám ti sama. Varuju tě.“

„Rozumím,“ odpoví Holly a ukončí hovor.

Sáhne po cigaretách, ale pak je odstrčí, položí si hlavu na zkřížené paže a rozpláče se. Poslední dobou prolila hodně slz. Slzy úlevy, když Biden vyhrál volby. Když se Chet Ondowsky, zrůda, která se tvářila jako člověk, zřítil do výtahové šachty, přemohla ji hrůza a opožděné emoce. Plakala během útoku na Kapitol i po něm – to byly slzy vzteku. Ty dnešní vyvolal smutek ze ztráty, ale zároveň úleva. To je sice hrozné, ale Holly je toho názoru, že také lidské.

V březnu 2020 se covid-19 prohnal téměř všemi pečovatelskými domy ve státě, v němž Holly vyrostla a nějak ho nedokáže opustit. Strýci Henrymu to nevadilo, protože v té době ještě žil u Hollyiny matky v Meadowbrook Estates. Už v té době pomalu přicházel o rozum. Holly žila v blažené nevědomosti. Během občasných návštěv jí připadal celkem v pořádku a Charlotte Gibneyová si nechávala starosti o bratra pro sebe v souladu s jedním z velkých nepsaných pravidel svého života: Jestliže o něčem nemluvíte a děláte, že to nevidíte, tak to neexistuje. Holly předpokládá, že právě proto se jí od matky nikdy nedostalo poučení o těch věcech, když jí ve třinácti začala růst prsa.

Až do prosince minulého roku se Charlotte dařilo problém v podobě bláznivého staršího bratra ignorovat, ačkoli ho měla přímo před očima. Zhruba v době, kdy se Holly zmocnilo podezření, že Chet Ondowsky není pouhý reportér místní televize, požádala Charlotte svou dceru a jejího kamaráda Jeroma, aby jí pomohli převézt strýce Henryho do domova seniorů v Rolling Hills. Tehdy se také ve Spojených státech objevily první případy nákazy variantou delta.

Jeden ze zaměstnanců domova ten nový, mnohem nakažlivější virus chytil. Odmítal se nechat naočkovat, protože vakcíny prý obsahují kousky tkáně z potracených dětí – dočetl se to na internetu. Poslali ho z práce domů, ale už bylo pozdě. Virus se prohnal celým domovem a přes čtyřicet jeho obyvatel brzy začalo vykazovat různě silné příznaky. Zhruba čtvrtina zemřela. Hollyin strýc Henry mezi nimi nebyl. Ani neonemocněl. Byl dvakrát očkovaný – Charlotte se to nelíbilo, ale Holly na tom trvala –, a přestože mu vyšel pozitivní test, nedostal ani rýmu.

Charlotte však zemřela.

Jako oddaná podporovatelka Trumpa – vykládala o něm dceři při každé možné příležitosti – se odmítla nechat naočkovat a nechtěla ani nosit roušku. (Brala si ji jen do obchodu a do místní banky, kde to vyžadovali. Měla pro ty příležitosti jednu jasně červenou s nápisem MAGA.)

Čtvrtého července se Charlotte zúčastnila protestu proti nošení roušek v hlavním městě státu. Mávala transparentem s heslem MÉ TĚLO MOJE VOLBA (které jí ovšem nebránilo ve striktně odmítavém postoji k potratům). Sedmého přišla o čich a začala kašlat. Desátého ji přijali do nemocnice pouhých devět bloků od domova v Rolling Hills, kde se jejímu bratrovi stále dařilo skvěle… aspoň fyzicky. Patnáctého ji připojili na ventilátor.

Holly Charlotte během její poslední, brutálně krátké nemoci navštěvovala přes zoom. Charlotte až do samého konce trvala na tom, že koronavirus neexistuje a ona chytila pouze těžší chřipku. Zemřela dvacátého, a jen díky tomu, že Hollyin partner Pete Huntley zatahal za nitky, ji neuložili do chladicího vozu, který sloužil jako přídavná márnice. Místo toho ji odvezli do pohřebnictví a tamní ředitel urychleně zařídil pohřeb přes zoom. Po roce a půl pandemie měl s přenosem obřadů přes internet bohaté zkušenosti.

Holly si konečně pořádně popláče. Přemýšlí, zda si nemá pustit film, ale neláká ji to, což je poněkud překvapivé. Napadne ji, že by si mohla lehnout, ale od Charlottiny smrti toho naspala hodně. Její mysl se tak nejspíš vyrovnává se smutkem. Nechce se jí ani do čtení. Stejně by asi nedokázala sledovat slova.

Je to jednoduché: Tam, kde bývala její matka, teď zeje díra. Měly komplikovaný vztah, který se ještě zhoršil, když se Holly začala vzdalovat. Na tom, že se jí to podařilo, měl hlavní zásluhu Bill Hodges. Když Bill zemřel na rakovinu slinivky, Holly to opravdu bolelo, ale žal, který cítí teď, je nějak hlubší, složitější, protože Charlotte Gibneyová byla, řekneme-li pravdu a nic než pravdu, specialistkou na dusivou mateřskou lásku. Aspoň co se týče dcery. Poté, co Charlotte začala nadšeně fandit nynějšímu exprezidentovi, odcizily se ještě víc. V uplynulých dvou letech se osobně viděly jen párkrát, naposled o předešlých Vánocích. Charlotte uvařila všechno, co pokládala za Hollyina oblíbená jídla, a každé z nich Holly jen připomnělo nešťastné, osamělé dětství.

Na stole jí leží dva mobily, soukromý a pracovní. Agentura Právo nálezce měla za pandemie spoustu práce, ale pátrání se stalo složitějším. Nyní je firma zavřená a na telefonech Holly a Petea Huntleyho odpovídá automatická zpráva, že bude zavřeno až do prvního srpna. Holly uvažovala, zda nemá připojit vysvětlení, že „z důvodu úmrtí v rodině“, ale usoudila, že do toho nikomu nic není. Teď pracovní telefon zkontroluje, ale jen kvůli tomu, že funguje na autopilota.

Za čtyřicet minut, po které trval matčin pohřeb, má čtyři zmeškané hovory. Všechny ze stejného čísla. Volající také zanechal čtyři hlasové zprávy. Holly napadne, že je jednoduše smaže, protože nemá náladu na žádný případ, stejně jako nemá náladu na film nebo knihu, ale nedokáže to. Stejně jako nedokáže nenarovnat nakřivo visící obrázek nebo si neustlat postel.

Vyslechnutí zprávy neznamená povinnost odpovědět, řekne si a pustí si první z nich. Přišla ve 13.02, přibližně ve chvíli, kdy začala poslední show Charlotte Gibneyové.

„Dobrý den, tady Penelope Dahlová. Vím, že máte zavřeno, ale je to velmi důležité. Vlastně jde o naléhavý případ. Doufám, že mi můžete co nejdřív zavolat zpátky. Vaši agenturu mi doporučila kriminalistka Isabelle Jaynesová…“

Tím zpráva končí. Holly samozřejmě ví, kdo je Izzy Jaynesová – byla to Peteova parťačka, když Pete ještě sloužil u policie –, ale na zprávě ji zaujalo něco jiného. Zaskočilo ji, a to pořádně, jak moc se hlas Penelope Dahlové podobá matčinu hlasu. Ačkoli nejde ani tak o hlas jako o hmatatelnou úzkost v něm. Charlotte byla neustále z něčeho nervózní – a neutuchající hlodání úzkosti se přeneslo i na dceru jako virus. Jako covid-19.

Holly se rozhodne, že si zbývající vzkazy úzkostlivé Penelope neposlechne. Bude to muset počkat. Pete teď rozhodně nikde courat nebude; týden před Charlottinou smrtí měl pozitivní test na covid-19. Je dvakrát očkovaný a není mu tak zle – prý spíš takové horší nachlazení než chřipka –, ale je v karanténě, a ještě nějakou dobu bude.

Holly stojí u okna v obývacím pokoji svého čistého bytečku, hledí dolů na ulici a vzpomíná na poslední večeři s matkou. Opravdová vánoční večeře jako za starých časů! jásala Charlotte, ale pod bezstarostným zevnějškem pulzovala vždy přítomná úzkost. Opravdová vánoční večeře sestávala z vysušeného krocana, špatně rozmačkaných brambor a povadlého chřestu. Jo a přípitku levným vínem v množství zvíci náprstku. Bylo to hrozné jídlo, a stejně hrozné bylo, že se stalo jejich posledním. Když Holly druhý den dopoledne odjížděla, řekla: Mám tě ráda, mami? Myslí si, že ano, ale není si jistá. Jistě si pamatuje jen úlevu, kterou cítila, když zahnula za roh a matčin dům jí zmizel ze zpětného zrcátka.

2 Holly si nechala cigarety vedle počítače. Vrátí se pro ně, vyklepe jednu z krabičky, zapálí si, zadívá se na pracovní telefon opřený v nabíjecí kolébce, vzdychne a pustí si druhou zprávu od Penelope Dahlové. Začíná nespokojeně.

„Máte velmi omezenou délku hlasových zpráv, paní Gibneyová. Ráda bych s vámi nebo s panem Huntleym, případně s oběma mluvila o své dceři Bonnie. Zmizela před třemi týdny, prvního července. Policie to vyšetřovala jen velmi ledabyle. Řekla jsem to kriminalistce Jaynesové přímo…“

Konec zprávy. „Řekla to Izzy přímo do očí,“ dopoví Holly a vyfoukne kouř nosem. Muže často uchvátily Izzyiny rudé vlasy (v současné době už nepochybně dobarvované u kadeřnice) a zasněné šedé oči, ženy tolik ne. Ale je dobrou vyšetřovatelkou. Holly se rozhodla, že pokud Pete odejde do důchodu, jak neustále vyhrožuje, pokusí se přetáhnout Isabelle od policie na temnou stranu.

Nad třetí zprávou už neváhá. Chce vědět, jak to dopadne, i když si to umí představit. Bonnie Dahlová dost pravděpodobně utekla z domova a matka si to odmítá připustit. Znovu se ozve hlas Penelope Dahlové.

„Bonnie dělá pomocnici v knihovně v kampusu na Bellově. V Reynoldsově? V červnu znovu otevřeli kvůli letním studentům, i když vstoupit samozřejmě můžete jen s rouškou, a nejspíš budou brzy požadovat i očkovací průkaz, ačkoli zatím…“

Konec zprávy. Nechtěla byste přejít k věci, madam? pomyslí si Holly a pustí poslední část. Penelope mluví rychleji, skoro rapuje.

„Do práce a z práce jezdí na kole. Říkala jsem jí, že je to nebezpečné, ale odpověděla, že nosí helmu. Jako by ji to snad mohlo ochránit před vážnou nehodou nebo sražením autem. Zastavila se v Jet Martu pro limonádu a tam ji…“ Penelope se rozpláče. Těžko se to poslouchá. Holly důkladně potáhne z cigarety a pak ji típne. „Tam ji viděli naposledy. Prosím vás, pomozte…“

Konec zprávy.

Holly stála, držela pracovní telefon v ruce a poslouchala zprávy nahlas. Teď si sedne a postaví telefon zpět do nabíječky. Poprvé od chvíle, kdy Charlotte onemocněla – vlastně ne, od chvíle, kdy Holly došlo, že už se neuzdraví –, ustupuje Hollyin smutek kvůli těm krátkým zprávám do pozadí. Ráda by slyšela celý příběh, nebo aspoň tu část, kterou Penelope zná. Pete nejspíš také nic neví, ale stejně mu raději zavolá. Nemá ostatně nic jiného na práci, jedině snad přemýšlet o posledních videohovorech s matkou a o tom, jaký měla Charlotte děs v očích, když jí musel s dýcháním pomáhat ventilátor.

Pete to zvedne hned po prvním zazvonění. „Ahoj, Holly. S tvou mámou mě to moc mrzí,“ zachraptí.

„Děkuju.“

„Měla jsi krásnou řeč. Krátkou, ale milou. Jen mě mrzí…“ Odmlčí se kvůli záchvatu kašle. „Mrzí mě, že jsem tě neviděl. Co se stalo, nějaký technický problém?“

Holly by mohla tvrdit, že ano, ale má ve zvyku říkat pravdu, s výjimkou vzácných situací, kdy cítí, že to rozhodně nejde. „Žádný problém, jen jsem video vypnula. Vypadám hrozně. Jak se cítíš, Pete?“

Pete vzdychne a Holly slyší, jak mu zachrastilo v průduškách. „Není to tak zlé, ale včera mi bylo lépe. Ježíš, doufám, že nebudu jeden z těch, kterým se to potáhne dlouho.“

„Volal jsi doktorovi?“

Pete se chraplavě zasměje. „To můžu rovnou zkusit zavolat papeži Františkovi. Víš, kolik nových případů jsme tady ve městě včera měli? Tři tisíce čtyři sta. Stoupá to exponenciálně.“ Znovu ho přepadne záchvat kašle.

„Tak pohotovost?“

„Stačí mi džus a paralen. Nejhorší na tom je, jak jsem pořád kurevsky unavený. Každá cesta do kuchyně je hotová túra. Na záchodě si musím sednout a čurat jako holka. Jestli jsi to nechtěla vědět, tak se omlouvám.“

Nechtěla, ale nic neřekne. Domnívala se, že si o Petea nemusí dělat starosti, protože u očkovaných nemívá nemoc vážný průběh, ale možná by měla.

„Voláš jen tak, aby sis pokecala, nebo něco potřebuješ?“

„Nechtěla jsem tě otravovat, ale…“

„Klidně mě otravuj. Aspoň budu moct myslet na něco jiného než na sebe. Prosím. Jsi v pořádku? Nejsi nemocná?“

„Nic mi není. Nevolala ti jistá…“

„Penny Dahlová? Říkám to dobře? Mám od ní na pracovním telefonu zatím čtyři zprávy.“

„Já také. Ozval ses jí?“

Holly ví, že neozval. Ví jen následující: Vystrašená Penelope se podívala na stránky Práva nálezce nebo možná na jejich facebook a našla dvě čísla na dva partnery, jednoho muže a jednu ženu. Vystrašená Penelope zavolala muži, protože když máte problém – naléhavý, jak sama uvedla –, neprosíte o pomoc kobylu, aspoň ne jako první. Požádáte hřebce. Zavolat kobyle je až záložní možnost. Holly je zvyklá být ve stáji Práva nálezce kobylou.

Pete si znovu povzdechne a ozve se to nepříjemné zachrastění. „Nezapomněla jsi, že máme zavřeno, Holly? A když se cítíš pod psa, jako se teď cítím já, poslouchat ubrečenou rozvedenou matku ti rozhodně neudělá nejlíp. A protože jsi zrovna ztratila svou vlastní matku, předpokládám, že ani tobě by to neudělalo nejlépe. Moje rada zní, počkej do srpna. Myslím to vážně. Do té doby ta holka snad zavolá mámě z Fort Wayne nebo z Phoenixu nebo ze San Franciska.“ Zakašle a dodá: „Nebo policie najde její tělo.“

„Vypadá to, že něco víš, i když jsi s matkou nemluvil. Psali o tom v novinách?“

„Přesně tak, byla to zpráva dne. Mimořádná událost, palcové titulky, přečtěte si všechny detaily. Dva řádky v černé kronice mezi spícím naháčem na Cumberland Avenue a vzteklou liškou na parkovišti u hotelu. Teď není v novinách nic jiného než covid a hádky o nošení roušek. Což je, jako by lidi stáli venku v dešti a dohadovali se, jestli z toho budou mokří, nebo ne.“ Odmlčí se a pak trochu váhavě dodá: „Ta žena v hlasovce říkala, že nás naprášila Izzy, tak jsem jí zavolal.“

Holly neměla tohle léto moc důvodů k úsměvu, ale teď se jí jeden usadí ve tváři. Je fajn vědět, že není jediná, kdo je závislý na své práci.

Jako by ji Pete viděl, i když spolu nemluví přes zoom. „Nedělej z toho vědu, jo? Stejně jsem s Iz chtěl mluvit, zeptat se, jak se jí vede.“

„A?“

„Co se týče covidu, je v pořádku. Akorát dala kopačky svému příteli a musel jsem poslouchat její rozčilování. Ptal jsem se ji na tu Bonnie Dahlovou. Podle Izzy to řeší jako případ nezvěstné osoby. Mají pro to dobré důvody. Podle sousedů se Dahlová s matkou hodně hádaly, věčně se tam křičelo a Dahlová našla na sedle dceřina kola vzkaz na rozloučenou. Jí přišel zlověstný, ale Izzy spíš nejednoznačný.“

„Co v něm bylo?“

„Jen tři slova. Mám toho dost. Což by mohlo znamenat, že odjela z města nebo…“

„Nebo spáchala sebevraždu. Co říkají její přátelé, jak na tom byla duševně? Nebo její kolegové z knihovny?“

„Netuším,“ odpoví Pete a znovu se rozkašle. „U toho jsem skončil, a ty bys to taky měla nechat aspoň prozatím plavat. Buď to bude prvního srpna ještě aktuální, nebo se to vyřeší samo.“

„Tak jako tak,“ řekne Holly.

„Správně. Tak jako tak.“

„Kde se našlo to kolo? Dahlová říkala, že si dcera kupovala večer před svým zmizením pití v Jet Martu. Našlo se tam?“ Holly zná ve městě nejméně tři Jet Marty, ale určitě je jich víc.

„To taky nevím. Jdu si lehnout. A ještě jednou – je mi líto, že tvá matka zemřela.“

„Díky. Kdyby se to nelepšilo, chci, abys šel k doktorovi. Slib mi to.“

„Pěkně mě komanduješ, Holly.“

„Jistě.“ Znovu se pousměje. „V tom jsem dobrá, ne? Mám to po mámě. Sem s tím slibem.“

„Fajn.“ Pravděpodobně lže. „Ještě něco.“

„Co?“ Holly se domnívá, že to bude něco k případu (už to bere jako případ), ale není.

„Nikdo mě nepřesvědčí, že se tenhle covidový průser přihodil přirozeně. Že naskákal na lidi z netopýrů nebo krokodýlích mláďat v nějakém čínském řeznictví. Nevím, jestli to uniklo z nějakého výzkumáku, kde to vypěstovali, nebo to vypustili schválně, ale jak by řekl můj dědek, to nejni vod přírody.“

„To zní paranoidně, Pete.“

„Myslíš? Hele, viry mutují. Je to základ jejich přežití. Ale mají stejnou tendenci mutovat jak do méně nebezpečné podoby, tak naopak do nebezpečnější. Tak to bylo u ptačí chřipky. Ale tohle se pořád zhoršuje. Delta sedá i na lidi, kteří jsou přeočkovaní – stačí se podívat na mě. A lidi, kterým po nákaze deltou není tak zle, v sobě mají čtyřikrát vyšší nálož virů než u původní varianty, což znamená, že můžou ještě snadněji nakazit ostatní. Připadá ti to jako náhoda?“

„Těžko říct,“ odpoví Holly. Jedno je jí ovšem jasné: Pete se chytil svého oblíbeného tématu a hned tak se ho nepustí. „Možná delta zmutuje do něčeho slabšího.“

„Však se to dozvíme, ne? Až přijde další. A že přijde. Zatím odlož Penny Dahlovou stranou a běž si najít něco na Netflixu. Já to mám v plánu.“

„To je asi dobrý nápad. Dávej na sebe pozor, Pete.“ S těmi slovy ukončí hovor.

Nechce se dívat na film (většinu filmů na Netflixu považuje za průměr, včetně těch s vyšším rozpočtem), ale její žaludek začíná vydávat tiché, zkoumavé zvuky a ona se mu rozhodne věnovat pozornost. Dala by si něco uklidňujícího. Možná rajskou polévku a grilovaný sendvič se sýrem. Peteovy názory na viry jsou nejspíš nesmysly z internetu, ale rada odsunout Penelope „Penny“ Dahlovou stranou je nepochybně dobrá.

Holly si ohřeje polévku, opeče si sýrový sendvič se spoustou hořčice a s pár kousky nakládané zeleniny, jak to má ráda, a nezavolá Penelope Dahlové.

3 Aspoň ne dřív než večer v sedm. Pořád jí vrtá v hlavě ten vzkaz nalepený na sedle Bonniina kola: Mám toho dost. Holly mockrát přemýšlela o tom, že by napsala podobný vzkaz a vypadla z Dodge, ale neudělala to. A několikrát pomyslela i na to, že by to všechno ukončila – vytáhla pojistku z granátu, jak by řekl Bill –, ale nikdy ne zcela vážně.

No… možná jednou nebo dvakrát.

Zavolá paní Dahlové ze své pracovny a Penelope to zvedne po prvním zazvonění. Nedočkavě a trochu zadýchaně. „Haló? To je Právo nálezce?“

„Ano. Holly Gibneyová. Jak vám můžu pomoct, paní Dahlová?“

„Díkybohu, že jste zavolala. Myslela jsem, že máte s panem Huntleym dovolenou nebo něco takového.“

Kéž by, pomyslí si Holly. „Mohla byste zítra přijít za mnou do kanceláře, paní Dahlová? Je ve…“

„Frederickově budově, já vím. Samozřejmě. Policie mi vůbec nepomohla. Ani trochu. V kolik?“

„Vyhovovalo by vám to v devět?“

„Dokonale. Moc vám děkuji. Mou dceru naposled viděli prvního července ve dvacet hodin a čtyři minuty. Existuje video, jak si v obchodě…“

„Probereme to zítra,“ přeruší ji Holly. „Ale nemůžu nic zaručit, paní Dahlová. Budu na tom bohužel pracovat jen já. Můj partner je nemocný.“

„Panebože, snad ne covid?“

„Ano, ale mírný případ.“ Holly doufá, že je mírný. „Zatím na vás mám jen několik otázek. Ve zprávě jste říkala, že Bonnie naposled viděli v Jet Martu. Ve městě je jich několik. Který to byl?“

„Ten u parku. Na Red Bank Avenue. Znáte to tam?“

„Znám.“ Holly u toho Jet Martu dokonce jednou nebo dvakrát tankovala. „A tam se našlo její kolo?“

„Ne, o kus dál na Red Bank. Je tam prázdná budova – vlastně je jich na té straně parku spousta –, ale v téhle bývala autoopravna nebo něco takového. Její kolo stálo venku, opřené na stojánku.“

„Nepokusila se ho schovat?“

„Ne, nic takového. Policejní vyšetřovatelka, se kterou jsem mluvila, ta Jaynesová, mi řekla, že Bonnie asi chtěla, aby se kolo našlo. Také říkala, že autobusové a vlakové nádraží jsou jen o kilometr a půl dál, přesně tam, kde začíná městské centrum. Oponovala jsem jí, že by Bonnie neopustila své kolo a nešla dál pěšky, proč by to dělala? Vždyť to nemá logiku.“

Začíná se rozohňovat a přechází do hysterického módu, který Holly dobře zná. Jestli ji hned nezastaví, bude na telefonu nejméně hodinu.

„Musím vás prozatím přerušit, paní Dahlová…“

„Penny. Říkejte mi Penny.“

„Dobře, Penny. Dostaneme se k tomu zítra. Naše taxa je čtyři sta dolarů za den, minimálně tři dny, plus výdaje. Ty vám přesně rozepíšu. Bereme karty Master nebo Visa, případně šeky. Amex ne, ti jsou…“ Podělaní, vyskočí jí automaticky v hlavě. „Je s nimi těžké pořízení. Chcete za takových podmínek pokračovat?“

„Ano, samozřejmě.“ Vůbec nezaváhala. „Jaynesová se mě ptala, jestli měla Bonnie depresi. Je mi jasné, co si myslela, že jde o sebevraždu, ale Bonnie je veselá holka, dokonce i po rozchodu s tím pitomcem se za dva nebo za tři týdny zase usmívala, i když do něj byla blázen, ačkoli možná to byl spíš měsíc, ale…“

„Probereme to zítra,“ přeruší ji znovu Holly. „Všechno mi to povíte. Páté podlaží. A ještě něco, Penny.“

„Ano?“

„Vezměte si roušku. Nejlépe respirátor N95, jestli máte. Kdybych onemocněla, nepomůžu vám.“

„Samozřejmě, vezmu si ho. Můžu vám říkat Holly?“

Holly jí odpoví, že to není problém, a konečně se jí podaří hovor ukončit.

4 Na Peteovu radu si zkusí pustit na Netflixu film Krvavě rudé nebe, ale jakmile dojde na děsivou část děje, vypne ho. Sledovala všechna krvavá extempore Jasona, Michaela i Freddyho, dokáže vyjmenovat všechny filmy, v nichž hrál Christopher Lee krvelačného hraběte, ale po Bradym Hartsfieldovi a Chetovi Ondowském – především po Ondowském – na horory nějak ztratila chuť.

Přejde k oknu a pozoruje připozdívající se den s popelníkem v jedné a cigaretou v druhé ruce. Takový ošklivý zlozvyk! Už teď je jí jasné, že bude jednu potřebovat při rozhovoru s Penny Dahlovou, protože setkání s novými klienty je pro ni vždycky stresující. Je dobrá vyšetřovatelka, zjistila, že se pro to narodila, je to její poslání, ale první schůzky nechává na Peteovi, kdykoli je to možné. Zítra to rozhodně nezvládne. Napadne ji, že požádá Jeroma Robinsona, aby tam šel s ní, jenže Jerome pracuje na redakční verzi knihy o svém pradědečkovi, který byl pozoruhodná osobnost. Kdyby Jeroma požádala, přišel by, ale nebude ho rušit. Je načase, aby se s tím poprala.

V budově se navíc nesmí kouřit. Až Dahlová odejde, budu muset ven do uličky.

Holly ví, že takto přemýšlejí a chovají se závislí: Přeskupují nábytek svého života, aby udělali místo pro zlozvyky. Kouření je odporné a nebezpečné…, ale neexistuje nic víc uklidňujícího než zapálit si jednu tu smrtící ruličku z papíru a tabáku.

Jestli to děvče odjelo vlakem, bude o tom záznam, i kdyby platila hotově. Totéž platí pro autobusy společnosti Greyhound, Peter Pan, Magic Carpet i Lux. Ale ve vedlejším bloku jsou dvě pochybné firmy, které nemají pravidelné linky. Jedna se jmenuje Tri-State a ta druhá…

Nemůže si vzpomenout a nechce se jí to dnes hledat na internetu. Navíc kdo ví, zda Bonnie Dahlová opravdu odjela autobusem nebo vlakem? Mohla jet stopem. Holly si vzpomene na film Stalo se jedné noci, kde Claudette Colbertová stopne auto pro sebe a Clarka Gablea tak, že si vyhrne sukni a poupraví si punčochu. Věci se tolik nemění… Bonnie Dahlová s sebou ale neměla velkého a silného muže, který by ji ochránil. Pokud se samozřejmě nedala znovu dohromady s tím přítelem, o němž se zmínila její matka.

Teď ale nemá smysl se tím zabývat. Zítra toho nejspíš bude na rozebírání mnohem víc. Aspoň doufá. Bude moct přemýšlet o něčem jiném než o zbytečné, politicky zaviněné smrti své matky.

Aspoň něco, pomyslí si a zamíří do ložnice, aby si oblékla pyžamo a pomodlila se.

10. září 2015

Cary Dressler je mladý, bez závazků, celkem pohledný, veselý, málokdy si dělá starosti s budoucností. Právě teď sedí na skalnatém výběžku pokrytém jeho iniciálami, je zkouřený dobrou trávou, upíjí P-Co’ a sleduje Dobyvatele ztracené archy. O víkendu by tahle skála – říká se jí Kinoskála – byla obsypaná mládeží, která tu pije pivo, kouří ganju a provokuje holky, ale dnes je čtvrtek a Cary to tu má celé pro sebe. Přesně jak to má rád.

Skála se nachází na západní straně Deerfield Parku, nedaleko Křovisek. Roste tu spleť stromů a podrostu. Z většiny míst není vidět na Red Bank Avenue, natož na plátno autokina Magic City, ale tady se až k ulici táhne nepravidelný průsek, který možná způsobila povodeň nebo dávný sesuv.

Kino se poslední dobou sotva drží nad vodou. Nikomu se nechce odhánět komáry a poslouchat soundtrack z AM rádia, když si ve městě může vybrat ze tří multikin s dolby ozvučením. Jedno má dokonce IMAX, což je bomba. Ale v multikině se nedá kouřit tráva. Na Kinoskále si můžete kouřit, jak se vám zlíbí. A Cary má po osmihodinové šichtě v bowlingu rozhodně chuť. Film je sice bez zvuku, ale to mu nevadí. V Magic City teď dávají výhradně druhořadé, třetiřadé a čtvrtiřadé filmy, a Dobyvatele už viděl nejméně desetkrát. Dialogy zná nazpaměť a teď mezi šluky utrousí hlášku:

„Hadi! Proč to musí být zrovna hadi?“

Po Dobyvatelích budou promítat Poslední křížovou výpravu, kterou Cary také viděl mnohokrát – ne tolikrát jako Dobyvatele, ale nejméně čtyřikrát. Na tu už nezůstane. Dopije P-Co’, nasedne na moped (schovaný v křoví poblíž vstupu do parku, který je nejblíž kinu) a pojede domů. Velmi opatrně.

Najednou se Cary zarazí. Slyšel nějaký hlas… Nebo ne? Nakloní hlavu na stranu a poslouchá. Možná se mu to jen zdálo. Většinou nemá po trávě stíhu, spíš ho zklidní, ale tu a tam…

Už usoudil, že to nic nebylo, když se ten hlas ozve znovu. Není blízko, ale ani zvlášť daleko. „To bude baterie, drahoušku. Asi je po ní.“

Cary má dobrý zrak a ze svých výšin rychle najde zdroj hlasu. Red Bank Avenue nebude nikdy moct soutěžit o nejkrásnější ulici ve městě. Na jedné straně jsou Křoviska, která zarůstají těch několik málo pěšin a derou se skrz kovaný železný plot. Na druhé stojí velkosklady, soukromá skladiště, zavřená autoopravna a několik prázdných pozemků. Na jednom z nich sídlil umolousaný malý cirkus, který po Svátku práce zvedl kotvy. Na dalším, vedle dávno opuštěného supermarketu, stojí dodávka s otevřenými dveřmi, z nichž je spuštěná rampa. Vedle rampy sedí člověk na vozíku.

„Nemůžu tady být celou noc,“ řekne vozíčkářka třaslavým, mírně podrážděným a mírně vystrašeným hlasem staré ženy. „Zavolej pomoc.“

„Zavolal bych,“ odpoví muž, který je tam s ní, „ale mám vybitý mobil. Zapomněl jsem ho nabít. Máš svůj?“

„Nechala jsem ho doma. Co budeme dělat?“

Teprve později – příliš pozdě – Carymu dojde, že žena na vozíku i muž vedle ní mluvili tak, aby byli slyšet i zdálky. Ne zvlášť nahlas, nekřičeli ani nic takového, ale mluvili jako divadelní herci na jevišti. Později Carymu dojde, že divákem jejich hry byl on – chlápek, který sedí na Kinoskále a jeho joint pomrkává jako navigační majáček. Také si uvědomí, jak často se tam cestou z bowlingu stavoval, zapálil si špeka a díval se přes silnici na film.

Usoudí, že tam nemůže jen tak sedět, když ten starý pán půjde pro pomoc a nechá paní na vozíku samotnou. Cary je normální slušný člověk, který občas rád udělá dobrý skutek.

Sleze po svahu dolů. Cestou se přidržuje větví, aby nespadl na zadek. Když míjí svůj moped – věrného oře! –, lehce ho poplácá. Dojde k jednomu východu z parku na Red Bank Avenue a popojde po chodníku směrem k dodávce. Zavolá přes silnici: „Nepotřebujete pomoct?“

Teprve později, v kleci, ho napadne, proč si asi vybrali na zaparkování právě to místo; opuštěný obchod není zrovna krása.

„Kdo je to?“ zvolá muž trochu ustrašeně.

„Cary Dressler. Můžu vám nějak…?“

„Cary? Dobrý bože, miláčku, to je Cary!“

Cary vstoupí do silnice a zamžourá k dodávce. „Kulička? Jste to vy?“

Muž se zasměje. „Jsem to já. Cary, mé ženě došla baterie ve vozíku. Myslíš, že bys ho zvládl vytlačit po rampě nahoru?“

„To bych mohl zvládnout,“ odpoví Cary a přejde silnici. „Indy Jones spěchá na pomoc.“

Paní na vozíku se zasměje. „Ten film jsem viděla ve starém kině Bijou. Moc vám děkuji, mladý muži. Zachránil jste mě.“

Roddy Harris vypráví ženě, odkud zná jejich zachránce. Cary popadne vozík za držadla a otočí ho k rampě. Kulička uhne, aby mu nepřekážel, a jednu ruku má v kapse tvídového saka. Cary je tak sjetý, že ani necítí, jak se mu do zátylku zabodla jehla.

23. července 2021

1 Holly dojede k městskému parkovišti na Fourth Street, půl bloku od Frederickovy budovy, a načte kartu. Závora se zvedne a Holly jede dál. Je 8.35, téměř půl hodiny před domluvenou schůzkou s Penny Dahlovou, ale Dahlová také přijela dřív. Její volvo nelze přehlédnout. Na bocích i vzadu je polepeno velkými fotografiemi její dcery. Na zadním okně je nápis (který je pravděpodobně dopravním přestupkem): VIDĚLI JSTE MOU DCERU? a pod tím BONNIE RAE DAHLOVÁ a VOLEJTE 216 555 0019.

Holly zaparkuje svůj prius vedle ní. Není to těžké, na parkovišti je spousta volného místa; dřív bývalo kolem deváté plné a nápis u vjezdu oznamoval VOLNO: 0, ale to bylo před pandemií. Dnes pracuje spousta lidí z domova, pokud vůbec ještě mají práci. Nebo nejsou tak nemocní, že pracovat nemohou. Nemocnicím se na chvíli ulevilo, ale potom přišla varianta delta s novou náloží příznaků. Nemocnice ještě nejsou zaplněné, ale nemají k tomu daleko. V srpnu už budou postele s pacienty možná zase na chodbách a vedle automatů se sušenkami.

Protože tu paní Dahlová není a Holly přijela brzy, zapálí si cigaretu a jde si prohlédnout fotky na volvu. Bonnie Dahlová je hezká a starší, než Holly očekávala. Kolem pětadvaceti, plus minus. Nejspíš si ji představovala mladší i kvůli tomu, že jezdila do knihovny a z knihovny na kole. Navíc jí hlas Penny Dahlové připomínal její zesnulou matku. Asi se domnívala, že Bonnie bude vypadat přibližně jako devatenáctiletá nebo dvacetiletá Holly: pohublý obličej Emily Dickinsové, vlasy stažené do drdolu nebo culíku, předstíraný úsměv (Holly nesnášela focení, tedy pořád je nesnáší) a oblečení, které mělo její postavu nejen potlačit, ale přímo vymazat.

Dívka má upřímný výraz a usmívá se širokým zářivým úsměvem. Krátké blonďaté vlasy jsou vpředu zastřižené do střapaté ofiny vybledlé sluncem. Fotografie na bocích auta jsou portréty, ale ta vzadu ukazuje Bonnie na kole v bílých šortkách s rozparky po stranách a topu na ramínka. Za své tělo se nestyděla.

Holly dokouří cigaretu, sehne se a típne ji o asfalt. Dotkne se zčernalé špičky, aby se přesvědčila, že je studená, a vyhodí nedopalek do malého koše u závory. Strčí si do pusy bonbon, nasadí si roušku a vydá se k budově.

2 Penny Dahlová čeká v hale, a přestože má respirátor, Holly si hned všimne podoby s dcerou. Její věk odhaduje kolem šedesáti. Měla by pěkné vlasy, kdyby si je upravila, ale teď jsou šedavé jako potkaní srst. Ale je udržovaná, dodá Holly k prvnímu dojmu. Vždycky se snaží být laskavá. Paní Dahlová je oblečena čistě, ale nedbale. Holly sice módě ani trochu nerozumí, tuhle halenku by si ovšem k takovým kalhotám nikdy nevzala. Pro paní Dahlovou je teď vzhled na posledním místě. I na respirátoru, o který ji Holly požádala, má jasně červenými písmeny napsané dceřino jméno.

„Dobrý den, paní Dahlová,“ pozdraví ji Holly. „Já jsem Holly Gibneyová.“

Holly nerada podává ruce, ale ochotně nastaví loket. Penny Dahlová se ho dotkne svým loktem. „Děkuji vám, že jste přišla. Opravdu moc, moc vám děkuji.“

„Pojďme nahoru.“ Hala je prázdná a nemusejí čekat na výtah. Holly stiskne tlačítko do pátého podlaží. „Loni jsme s tímhle krámem měli nějaké problémy, ale už je opravený,“ řekne Penny Dahlové.

3 Protože tu nejsou Pete ani Barbara Robinsonová, aby jí pomohli (nebo aspoň byli poblíž), připadá jí recepce jako zadržený dech. Holly zapne kávovar.

„Přinesla jsem fotky Bonnie, asi tucet, všechny vyfocené maximálně dva roky před jejím zmizením. Mám spoustu dalších, ale to byla mladší, a takovou dívku přece hledat nebudete, ne? Pošlu vám je na mobil, když mi dáte e-mail.“ Mluví uspěchaně a neustále si sahá na respirátor, aby se přesvědčila, že je na svém místě. „Mohla bych si to klidně sundat. Jsem dvakrát očkovaná a negativní. Včera jsem si doma udělala test.“

„Co kdybychom si je tady venku ještě nechaly? Sundáme si je u mě v kanceláři a dáme si kávu. Mám i sušenky, jestli je Barbara – slečna, která nám tu občas pomáhá – všechny nesnědla.“

„Ne, děkuji.“

Holly je stejně jasné, že sušenky došly, ani se nemusí dívat. Barbara si nedokáže vanilkové sladkosti odepřít. „Mimochodem, viděla jsem na vašem autě Bonniiny fotky. Je velice hezká.“

Penny se pod maskou usměje a v koutcích očí se jí objeví vrásky. „Také si to myslím. Ale jsem její matka, co jiného bych si měla myslet? Není sice miss Amerika, ale na střední ji zvolili královnou maturitního plesu. Dokonce na ni ani nikdo nevylil kbelík krve.“ Zasměje se a zní to stejně úsečně jako její mluva. Holly doufá, že Penny nepropadne hysterii. Tři týdny po zmizení už by to měla mít za sebou, ale možná nemá. Holly nikdy nepřišla o dceru, takže to neví. Ví ovšem, jak se cítila, když si myslela, že ztratila Jeroma a Barbaru – jako by přicházela o rozum.

Holly napíše svou e-mailovou adresu na poznámkový papírek. „Jste vdaná, paní Dahlová?“

Dahlová si papírek nalepí dovnitř pouzdra na mobil. „Jestli mi nebudete říkat Penny, začnu křičet.“

„Dobře, Penny,“ slíbí Holly, zčásti z obavy, aby její klientka výhrůžku opravdu nesplnila.

„Rozvedená. Před třemi lety jsme to s Herbertem rozpustili. Mimo jiné kvůli politickým názorům, protože byl velkým zastáncem Trumpa, ale ostatních důvodů bylo také dost.“

„Co na to říkala Bonnie?“

„Vzala to velice dospěle. A proč ne? Vždyť byla dospělá. Bylo jí jednadvacet. Kromě toho, když Herbie poprvé přišel domů v MAGA čepici, vysmála se mu. Neměl z toho zrovna radost.“

Další vztah zničený užvaněným chlapem v červené kravatě. Není to osud ani náhoda.

Mezitím je hotová káva. „Jak pijete kávu, Penny? Nebo mám čaj a možná i minerálku, jestli ji Pete nebo Barbara…“

„Káva mi vyhovuje. Bez mléka, jen trochu cukru.“

„Oslaďte si podle svého.“ Holly nalije kávu do dvou hrnků s logem Práva nálezce, na jejichž zakoupení Pete trval. Aniž zvedne hlavu, dodá: „Rovnou vyřešíme jednu otázku, Penny. Je nějaká možnost, že by váš exmanžel měl s Bonniiným zmizením něco společného?“

Zase ten ostrý smích – spíš nervózní než pobavený. „Žije na Aljašce. Asi šest měsíců po rozvodu tam odešel pracovat do kanceláří nějaké dopravní společnosti. A navíc má covid. Jeho idol nechtěl nosit roušku, tak ji nenosil ani Herbert. Trumpovi fanouškové se po něm ve všem opičí. Jestli se ptáte, zda svou čtyřiadvacetiletou dceru unesl nebo ji nalákal, aby se přestěhovala za ním do Juneau, tak ne. Tvrdí, že už je mu lépe…“

Holly pomyslí na Petea.

„… ale když s ním mluvím přes facetime, pořád kašle a sípe.“ Penny to pronese s nepřeslechnutelným uspokojením.

4 V Hollyině kanceláři si sundají roušky. Židle pro klienty nejspíš není v předepsané dvoumetrové vzdálenosti, ale je dost daleko. Kromě toho, řekne si Holly, dokonalost je nepřítelem dobra. Otevře si na iPadu poznámky a zapíše si: Bonnie Rae Dahlová, 24 let, zmizela večer 1. července. Pro začátek.

„Povězte mi, kdy ji viděli naposled, ať nějak začneme. Říkala jste, že to bylo v obchodě Jet Mart?“

„Ano, na Red Bank Avenue. Bonnie bydlí v jednom z těch nových bytových domů v Lake View, víte, jak bývaly staré doky?“

Holly přikývne. Teď je tam několik komplexů bytových domů a stavějí se další. Za chvíli uvidíte na jezero, jen pokud si tam koupíte byt.

„Jet Mart má v půlce cesty domů. Asi dva a půl kilometru od knihovny a dva a půl kilometru od svého bytu. Tamní prodavač ji zná. Prvního července tam přijela čtyři minuty po osmé večer.“

Pravidelně se stavuje v Jet Martu, zapíše si Holly. Píše, aniž se dívá na klávesnici. Celou dobu sleduje Penny.

„Mám video z jejich bezpečnostní kamery. Také vám ho pošlu, ale nechcete se podívat hned?“

„Opravdu? Jak jste ho získala?“

„Poskytla mi ho vyšetřovatelka Jaynesová.“

„Na žádost vašeho právníka?“

Penny se zatváří nechápavě. „Nemám právníka. Naposled jsem jednoho využila, když jsem kupovala dům v Upriveru, ale od té doby ne. Požádala jsem ji a ona mi ho dala.“

Dobrá práce, Izzy, pomyslí si Holly.

„Měla bych mít právníka?“

„To je na vás, ale podle mě ho teď nepotřebujete. Ukažte mi to video.“

Penny vstane a chce obejít stůl.

„Ne, jen mi to podejte.“

Holly nechce, aby se jí ta ženská dívala přes rameno a dýchala jí za krk, i když je očkovaná a otestovaná. A nejde jen o covid. Ani před pandemií neměla ráda cizí lidi ve svém osobním prostoru, a Penny je stále ještě cizí člověk.

Penny otevře video a podá mobil Holly. „Stačí ho spustit.“

Bonnie položí helmu na sedlo kola a s batohem na zádech vkročí do obchodu. Má na sobě světle hnědé volné kalhoty a polokošili s logem Bellovy vysoké školy nad levým prsem: věž se zvonem a pod ní název školy. Video je samozřejmě bez zvuku. Holly ho sleduje se zaujetím, které podle jejího názoru cítí každý, kdo se dívá na někoho, kdo přešel z čistého, jasně osvětleného prostoru do neznáma.

Holly vzdychne. „Ne, asi ne.“