Operativec. Pravidlo tří zdrojů

Copyright © Eduard Krainer, 2024

Ilustrace © Boris Broďák

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-366-5

ISBN mobi: 978-80-7689-367-2

Chceme-li definovat práci policejního operativce, v encyklopedii se můžeme dočíst, že policista zařazený na takovou pozici získává poznatky k trestné činnosti a zajišťuje pachatele trestných činů zejména operativní činností v terénu tak, aby podklady, které nashromáždí, vedly k zahájení trestního stíhání konkrétních pachatelů.

Co se však již čtenář nedozví, je to, co přesně je míněno slovy operativní činnost. Jaké jsou prostředky a možnosti k získávání poznatků a kde jsou ta správná místa, kam si pro ně zajít.

Aby se operativec k informacím dostal, musí se pohybovat venku, v takzvaném prostředí. Policisté toto označení ještě doplňují slovem zájmové. Lidem nehovořícím policejním žargonem však bude bližší označení podsvětí. Navzdory možným divokým představám se nejedná o jakási sklepení plná lumpů a neřestí, kde jsou chystány zločiny a dělena tučná kořist. Každé město, kraj i celá země má svá prostředí. Tvoří je lidé, často charakterově i profesně silně odlišní, kteří jsou zapojeni do páchání nejrůznějších druhů trestné činnosti. Někdo méně, jiný víc. Společné však mají jedno. Navzájem se znají a spolupracují spolu. A jejich byznys není právě čistý. Tito lidé vytvářejí více či méně volné svazky a skupiny, ve kterých vzájemně využívají své schopnosti a dovednosti. Čím je území jejich působiště menší, tím lépe se znají. Prostředí začíná u nejvyšších politických kruhů a končí na ulici u posledního prodavače heroinem dochucené omítky. Je prostě všude kolem nás, a že ho běžný člověk nevnímá, neznamená, že tady není.

Dalším znakem prostředí je, že funguje na základě takzvaných městských legend. Tyto legendy o sobě jeho jednotliví reprezentanti nejen velmi aktivně rozšiřují, ale v rámci své prezentace je také stále vylepšují a zveličují. Tyto, většinou násilné příběhy, zvyšují jejich aktérům reputaci. Tím upevňují v systému řád. Přece nepůjdete proti některému ze svých konkurentů v prostředí, když jste přesvědčeni, že je opravdu silný a mocný! Operativec musí často doslova rozklíčovat, jaký podíl pravdy každá legenda obsahuje a jakým způsobem se má na souboj se svým soupeřem z druhé strany barikády připravit.

David Prokop pracuje jako operativec na expozituře Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu v jednom krajském městě. Jeho hlavním úkolem je odhalovat latentní trestnou činnost. To jsou zločiny, které se dějí skrytě a nikdo je nehlásí. Patrně si dovedete domyslet, že tahle policejní práce patří mezi nejobtížnější.

1.

Osm členů zásahového týmu leželo přimáčknutých na travnatý povrch odvodňovacího příkopu. Pokud možno nenápadně vystrkovali hlavy přes stébla usychající trávy. Pozorovali potemnělá okna malého řadového domku asi sto metrů před nimi. David s nimi byl na zákroku poprvé. Teprve nedávno přišel z jiné expozitury, kde zastupoval funkci osoby zodpovědné za výcvik. Ta zkušenost se mu teď hodila. Díky ní jej přijali do týmu hned po počátečních testech. Tahle parta měla na starosti zadržení nebezpečných pachatelů v případě, kdy nebylo možné použít speciální zásahovou jednotku.

Takže teď společně leželi ve vlhké trávě. Cítili, jak se jim vlhkost ze studené země začíná vsakovat do kombinézy. David v duchu zaklel. Měla to být rychlá akce v duchu „udeř a zajmi“. Zatím se tady už déle než hodinu válí na mokré zemi. Pootočil hlavu a podíval se na velitele akce, který ležel napravo od něj. Zdálo se, že má právě nějakou relaci. Pravou rukou si přimáčkl příposlech vysílačky, který měl nasazený v uchu. Velitel chvíli poslouchal. Pak sáhl na spínač přístroje a tiše pronesl: „Rozumím.“ Kromě Davida k němu stočilo své pohledy i šest zbylých černých zakuklených hlav. Velitel ten pohyb zaznamenal, ale lehce zavrtěl hlavou. Ještě ne, musíme čekat, sdělil tím gestem jednoznačně.

Prokop otráveně obrátil hlavu směrem k cíli. Snažil se najít takovou pozici, ve které by se co nejméně dotýkal protivně studeného porostu. Začínalo se rychle šeřit a s tím, jak zapadalo slunce, bohužel i ochlazovat. Z mokré trávy stoupala lehká mlha. Zhoršovala ležícím policistům viditelnost. Pokud chtěli vidět dům, museli zvedat hlavy stále výš, jenže tím jen zvyšovali riziko, že je někdo z nedaleké cesty zahlédne.

Ačkoliv zde byl jako nováček, na minulém působišti měl David za sebou už slušnou řádku zákroků. A i když se mu velitel dnešní akce doposud jevil jako šikovný operativec a taktik, začínal nyní o jeho schopnostech pochybovat. Chápal, že v malé jihomoravské vesnici není možné stát se zásahovým autem tak, aby po chvíli nevzbudilo nežádoucí pozornost. Také mu bylo jasné, že násilný vstup masivními vstupními vraty do průjezdu domu by byl velmi obtížný. Velitel proto rozhodl, že hlavní zásahový tým půjde zadem, přes zahradu. Jakmile bude akce spuštěna a tým se dá do pohybu, přijede druhý, záložní tým a bude vstupní vrata blokovat, aby přes ně nikdo neprošel. Tím zůstanou pachatelé uvězněni ve vnitřním prostoru dvorku, kde je zadrží hlavní skupina. Samotná akce se měla spustit v okamžiku, kdy pachatelé dokončí své dílo ve sklepní dílně a začnou vycházet z domu. Hlavní pachatel, podezřelý z toho, že zde, ve svém domku, upravuje znehodnocené zbraně na plně funkční, byl již delší dobu sledován a rozpracován. Měl odposlouchávaný telefon, jenže nepochybně měl i další, jejichž čísla policisté neznali. Velitel akce měl ale eso v rukávu. Jeho informátor si v rámci takzvaného dozorujícím státním zástupcem schváleného předstíraného převodu objednal dvě funkční útočné pušky, vzor 58. A právě tento informátor byl hlavním prvkem dnešní akce. Za chvíli si měl přijet objednané zbraně převzít. Přitom mělo dojít k zadržení. Jenže zbraně měly být nachystány už před dvěma hodinami, a ti dva, co je upravovali, čas schůzky stále oddalovali.

Aby byla situace ještě komplikovanější, byli oba lumpové velmi opatrní. Již v minulosti měli opletačky se zákonem. A tak v případě, kdy kupec přicházel k nim do domu, otevíral vstupní bránu vždy jen jeden z nich, zatímco druhý stál za zamčenými dveřmi do domu. V případě, že by s kupcem přišla i policie, dostali by se jen na dvůr a druhý pachatel by měl dost času utéct do sklepa a kontraband ukrýt. Zbraně sice nejsou heroin, který se vysype do záchodu a spláchne, ale i tak je lze schovat do předem připravených úkrytů a minimálně tím policistům práci ztížit. Navíc zde nešlo jen o zbraně. Předmětem zájmu byly i peníze, které pachatelé získali trestnou činností. Snad také pervitin, jehož prodejem si měli oba podnikavci v poslední době přilepšovat. Proto policisté chtěli nenápadně překonat zahradu a zaútočit přesně v okamžiku, kdy druhý komplic otevře dveře do domu. Mohli samozřejmě dveře vyrazit. To by ale opět vedlo k prodlení, které by dalo druhé straně drahocenný čas. A tak ležící policisté čekali. A trpělivě vlhli.

Prokop se otřásl chladem. S takovou tady chytíme leda tak rýmu, a ne ty dva, zaklel. Tohle kdybych věděl, vezmu si karimatku. A ačkoliv začínal mít na velitele a jeho akci vztek, uvnitř chápal, že tak to prostě je. Pachatel, kterého rozpracováváš a denně s ním v podstatě žiješ jeho život, má tak přesně stanovené denní návyky, že si podle něj můžeš řídit hodinky. A pak, když ho jdeš sebrat, najednou nikde není. Má vypnutý telefon, auto stojí na druhém konci města. Máš strach, že někde něco proteklo, že se akce prozradila. Začínáš nevlídně hledět na kolegu, o kterém víš, že se s tím drbanem zná. Že by on něco pustil? Pak nadáváš sledce, že ho propásla. Anebo snad zachrápali frajeři u odposlechů…? Nevíš už, koho bys obvinil.

Namísto krásné akce se rozjíždí zoufale improvizovaná fraška. A jen díky schopnostem a znalostem všech zainteresovaných to nakonec celé skončí dobře. Pachatel je nalezen a zadržen. Když s ním potom sedíš, totálně vyčerpaný stresem toho dne, zeptáš se ho, proč, sakra, zrovna dnes nevstal v osm a nešel na snídani do své oblíbené kavárny. A ten trouba se na tebe vlastně úplně nevinně zatlemí. Ucedí, že včera potkal jednu moc šikovnou holku, že trochu popili a nakonec jeli k ní taxíkem. Cestou se mu podařilo rozšlápnout si mobil. Navíc se mu ráno od ní prostě nechtělo.

Takže jsi o tom, že na tobě děláme, nevěděl? Smutně se na tebe podívá, zakroutí hlavou a cekne, ne, byla v tom jen ta kočka. Přikývneš a v duchu se omlouváš kolegovi, sledkařům i těm z odposlechů.

To všechno David věděl. Ale jeho studeným, promočeným kolenům to stejně nijak nepomohlo. Zhnuseně vysunul jazykem z úst látku kukly, kterou nepřítomně žvýkal. Hnus, pomyslel si. Musím ten hadr po akci vyprat. Najednou ucítil, jak velitel vedle něj zpozorněl. Bylo zřejmé, že naslouchá relaci. Po pár vteřinách kývl, jako by ho člověk na druhém konci spojení mohl vidět. Pak promluvil: „Rozumím, deset minut.“ Odhlásil se a tiše pronesl: „Za deset minut tu bude náš člověk, musíme se přiblížit co nejblíže k domu.“ Pomalu zvedali ztuhlá těla z trávy a pokoušeli se nenápadně rozhýbat. Tři členové týmu nesli samopaly Heckler & Koch, jeden měl ve speciálně šitém batohu beranidlo, páčidlo a pákové nůžky. Přikrčeni přilezli k drátěnému plotu, který byl poslední překážkou mezi nimi a zahradou. Pak už k domu zbývalo jen asi sto metrů. Muž s batohem poklekl. Vytáhl nůžky a začal pomalu rozstřihávat pletivo plotu. Ostatní ho zaujatě pozorovali. Nevšimli si, jak si velitel mimoděk přitiskl reproduktor příposlechu k uchu. „Cože?“ pronesl najednou polohlasně. Chvíli naslouchal a pak opakovanou odpověď potvrdil: „Rozumím.“ Obrátil se k ostatním: „Změna plánu. Chtějí se s mým člověkem potkat někde v lese. Za chvíli asi vyjdou z domu.“ A jako by ho výlupci slyšeli, v tmavém okně vedoucím do zahrady se najednou rozsvítilo.

Pocítili lehký záchvěv paniky. Co teď? Když jim odjedou, bude trvat, než je najdou. Záložní tým je sice mohl sledovat, ale v jednom autě je sledování zkušených pachatelů, navíc ve tmě, téměř nemožné. Ti se navíc mohou věcí nepozorovaně cestou kdykoliv zbavit a celé dlouhé vyšetřování tak přijde vniveč. Tak co teď, ptaly se mlčky černé kukly, obrácené směrem k veliteli. Ten se ve vteřině rozhodl. „Jdeme si pro ně. Rychle,“ dodal a mávl rukou směrem k domu.

Osm lidí, osm různých způsobů překonávání plotu. Někdo se dral rozstříhaným otvorem. Další dva urvali spodek pletiva od sloupku a zkoušeli je podlézt. Ti zbývající pak plot – více či méně úspěšně – přelézali. Pokud se někdo z útočníků výstrojní součástkou nebo popruhem zbraně za něco zachytil, za pomoci zaklení, hrubé síly a dalšího poškození plotu se rychle vyprostil. Kdyby scénku někdo nezúčastněný pozoroval zpovzdálí, patrně by se musel smát. Jenže ten, kdo něco podobného zažil, ví, co policista v takové chvíli pociťuje. Ne nadarmo se tomu říká syndrom lovce. Zákrok je vyvrcholením často několikaměsíční náročné práce. Je to třešnička na dortu, kterou je třeba si vychutnat. Představa, že by pachatel v tento okamžik nebyl zadržen, že by uprchl, je nemyslitelná. Nyní je proto veškerá pozornost zaměřena k jedinému cíli – chytit šmejdy. Je jedno jak. Prostě je dostat. Do krve se vyplavuje takové množství adrenalinu, že pomalu stříká ušima. Dostavuje se tunelové vidění, tepová frekvence je na maximu.

Ačkoliv se to policistům zdálo jako věčnost, ve skutečnosti plot překonali jen za několik málo vteřin. Velitel je pokynem ruky na chviličku pozdržel. „Dlouhé dopředu, s krátkými sbírají. Jestli bude zamčeno, okamžitě jdeme dovnitř s beranem.“ Přikývli a zaujali formaci. Každému z nich byl příkaz jasný. Ti, co měli dlouhé zbraně, tedy samopaly, šli jako první a kryli prostor. Ti ostatní, kteří byli ozbrojeni pistolemi, a měli tak volnější ruce, budou pachatele fyzicky eliminovat. A beran, to je přece beranidlo, kterým se klepe, když se nikdo uvnitř nemá k tomu, aby jako slušný člověk otevřel.

Přikrčeni v kolenou s pozdviženými zbraněmi rychlým krokem postupovali k domu. Když byli asi v půlce pozemku, světlo v okně zhaslo. Dveře u stavení se naráz otevřely. Postava, která z nich vyšla, držela v ruce velkou tašku. Natáhla ruku ke zdi. S hlasitým cvaknutím prastarého vypínače rozsvítila světlo v průjezdu. Tým spatřil, jak ze dveří vychází druhá osoba a zamyká za sebou. „Všechno vpřed!“ téměř zařval do vysílačky velitel. Byl to signál nejen pro jeho družstvo, ale i pro podpůrný tým, který měl rychle přijet a blokovat vjezdová vrata.

Samozřejmě to byl i signál pro oba muže v průjezdu, kteří polohlasný výkřik zaregistrovali. V okamžiku jim bylo jasné, že si pro ně někdo přišel. I tak zůstali krátkou chvíli jako opaření. A právě těch pár sekund a také to, že ve zmatku jeden z nich upustil na dlažbu klíče, a nemohl si tak rychle odemknout a zmizet v domě, převážilo pro tuto chvíli misky vah štěstěny na stranu policistů.

Vystartovali kupředu. Snažili se co nejrychleji zbylou vzdálenost překonat. „Policie, stůj! Lehni si na zem! Ukaž ruce, ruce!“ křičeli ze všech sil k oběma mužům. David, který běžel na čele útočícího houfu, najednou ucítil, jako by ho něco chytilo za pravou nohu. Instinktivně nohou škubl. V témže okamžiku ucítil ostrou bolest na holeni. Plný adrenalinu nedbal na bolest. Znovu nohou trhl, až se společně se slyšitelným zvukem párané látky uvolnila. Tato operace ho však na chvíli zdržela, a tak mohl vzápětí jen zpovzdálí pozorovat, jak první z mužů, který držel tašku, napůl ochromený strachem, křičící policisty poslechl. Pomalu se sesunul do kleku a odhodil tašku na zem. Okamžitě se kolem něj utvořila skrumáž černě oblečených postav, které jej nekompromisně položily na dlažbu a začaly mu poutat ruce za zády. Druhý z mužů však poslechnout nehodlal. Využil situace, kdy se policisté soustředili na jeho partnera, a proklouzl zpátky do domu. Velitel skupiny se ho pokusil zadržet, ale muž byl o trochu rychlejší. S prásknutím zabouchl dveře. Zvuk zevnitř zasouvané závory dosvědčil skutečnost, že se jen tak vzdát nehodlá. „Beran, ke mně!“ zařval velitel. Policista držící požadovaný předmět v rukách přiběhl. Situace byla natolik jasná, že nepotřeboval další povely. Zaujal postavení. Rozmáchl se k úderu. Těžký, černě natřený válec udeřil do oblasti zámku. Dveře však jeho náporu odolaly. Musely přijít další dvě rány, než se rozštíply a bylo možno jimi projít. U spoutaného muže zůstal jeden z policistů. Ostatní v řadě za sebou vtrhli dovnitř domu. První šli ti se samopaly. Rozsvítili svítilny připevněné ke zbraním a zmizeli mezi zárubněmi. Další členové týmu, srovnaní za sebou jako vagónky vláčku, je následovali. David se pokusil zařadit do týmu, ale ostrá bolest v přední části holeně mu v tom zabránila. Kývl na kolegu, který hlídal zadrženého, a přebral jeho funkci. Kolega toho využil a vběhl za ostatními do domu. Zadržený muž nevyvíjel žádnou činnost, která by zasluhovala Davidovu zvýšenou pozornost. Ležel poslušně na břiše. Třásl se šokem a chladem.

Prokop si sedl na schod. Vyhrnul si pravou nohavici a prohlédl si zraněnou nohu. Holeň byla celá od krve, vytékala z asi pěticentimetrové tržné rány. Do prdele, zaklel v duchu David. Musel tam být ostnatý drát nebo co. Sáhl na taktickou vestu, na které měl připevněnu malou tašku s lékárničkou. Vytáhl odtud obvaz. Roztrhl obal a snažil se ho kolem zraněného místa pevně utáhnout, aby zastavil krvácení. Pak se zkusil na nohu postavit. Jo, to půjde. Otočil se směrem ke dveřím a v tom okamžiku uslyšel zevnitř domu rachot a křik: „Lehni, dělej!“ Už ho našli, pomyslel si. Následoval další rachot, jako když vběhne slon do obchodu s porcelánem. „Ty hajzle!“ ozvalo se další zvolání, po kterém následovalo několik dutých ran. Pak rachot ztichl a ozývaly se jen tlumené výkřiky a nadávky. A mají ho, byla jeho další myšlenka. Akce je u konce.

Z přemýšlení ho však vytrhly další rány. Tentokrát na hlavní vstupní vrata. „Otevřete, policie!“ ozývalo se do bušení pěstí. Prokop se ušklíbl. Záložní tým. Rychlý jako vždy. Dokulhal k vratům. Odsunul petlici, která je zevnitř jistila. Dovnitř se začaly hrnout postavy v taktických vestách se žlutými nápisy POLICIE. Málem se na Davida sesypaly. „Hej, to jsem já,“ vykřikl. „Odveďte ho do auta,“ řekl a ukázal na muže ležícího na kamenné dlažbě. Označené postavy vešly na dvůr a začaly věnovat pozornost spoutané postavě. Dvorek byl malý a policisté si navzájem překáželi. Do té skrumáže navíc vpadla skupina zevnitř domu, která mezi sebou vlekla zmítající se postavu muže. Ten sprostě klel, a protože měl spoutané ruce, snažil se kolem sebe alespoň kopat. David přistoupil ke kolegům, aby jim pomohl ho zklidnit. Chlápek Davida zpozoroval a poslal mu pěkně agresivní kopanec. Zraněním omezený Prokop nestihl rychle zareagovat. Špička nohy zadrženého grázla ho zasáhla kousek nad poraněné místo na noze. David zavyl bolestí a chytil se za nohu.

Ostatním členům týmu se podařilo vzteklouna složit na zem, zalehnout ho a konečně bezpečně zpacifikovat. David se ohnul a vyhrnul si nohavici. Pod kopem toho šmejda mu obvaz sjel. Rána začala znovu krvácet. Ve vypjaté a trochu nepřehledné situaci nikoho z kolegů nenapadlo ptát se na podrobnosti. To, co viděli, jim stačilo – ten šmejd kopancem nehezky zranil jejich kolegu. Šury, nejsilnější člen týmu, to nevydržel. „Ty zmetku,“ zavrčel a mocným trhnutím zdvihl teď již zkrotlého grázla na nohy. Pod okapovým svodem stál starý rezavý sud, naplněný až po okraj dešťovou vodou. Šury držel grázla v kleštích svých mohutných rukou a jakmile sud spatřil, rázně se s ním k němu rozběhl. Muž narazil s mohutným zaduněním do sudu tělem. Šury jej tlakem medvědí ruky zlomil v pase. Hlavu mu ponořil pod vodu a s temnými kletbami, pronášenými přes látku kukly, jej začal topit. Ostatní policisté na tu scénu hleděli, ale evidentně ji nehodlali přerušit. Kopat do policisty, to se přece nedělá!

Zakročil až David. Přibelhal se k vykonavateli trestu. Zašeptal mu do ucha: „Hej, Šury, to mi neudělal on!“ Šury se otočil a průzorem v kukle pohlédl Davidovi do očí. „Ne?“ zeptal se částečně nevěřícně. Přesto vytáhl hlavu napůl utopeného grázla ze sudu. Ten zalapal po dechu a mokré vlasy mu splynuly přes čelo. Už nenadával ani se nevzpouzel. Šury mu otočil hlavu směrem k sobě. „To nevadí, aspoň se na nás budeš pamatovat, že jo!“ pronesl směrem k němu. A mokrý muž lehce přikývl.

2.

„Hej, Proky, nechrápej tady!“ ozvalo se klimbajícímu Davidovi u ucha. Současně uslyšel cinknutí, jako když jedna sklenička narazí do druhé. Otevřel oči a ospale zamžoural. Uviděl barový stolek a na něm několik různě plných whiskovek. Šury, který stál naproti Davidovi, znovu cinkl svojí sklenkou do jedné z nich. Prokop ji uchopil a naráz si nalil její obsah do úst.

„No vidíš, tak je to lepší!“ zařehtal se Šury. Přisunul se blíž k Davidovi a položil svoji svalnatou paži přátelsky kolem jeho ramen. „Na to, že jsi byl s námi na první akci, jsi to zvládl fakt dobře. Teď ještě uvidíme, jestli tu moji parádu nebude řešit inspekce,“ dodal a upil ze své sklenky. David pomalu zvedl hlavu a podíval se mu zblízka do obličeje. Chvíli trvalo, než se mu podařilo zaostřit. Kombinace únavy a panákové smršti vykonala své. Chvíli Šuryho pozoroval. Narážka na inspekci se ho silně dotkla. To si myslí, že je nějaký práskač, nebo co? Pak si vzpomněl, že jeho přestup asi doprovázela řada historek. A málokterá byla lichotivá.

„Nikdy jsem nikoho nepoložil, stačí ti to?“ zeptal se nepříliš přátelským tónem. Šury se široce usmál. „Jasný. A neurážej se. Jsme tady zvyklí spoléhat jeden na druhého.“ Sundal tlapu z Davidových ramen a pohodlně se lokty opřel o stolek. Protáčel svoji sklenici v prstech. Měl hlavu lehce skloněnou a zpod nakrčeného obočí Davida pozoroval. Tomu to nebylo zrovna příjemné.

„Co je? Trápí tě něco?“ položil pozorovateli otázku.

„Asi jo. Jen nevím, jestli je vhodná chvíle na otázky.“

David pochopil, že se chce zeptat na něco z jeho minulosti. Nechtěl o tom mluvit zrovna teď. Bylo mu ale jasné, že jednou na to téma dojde. A proč ne dnes, když se zapíjí úspěšná akce.

„Jen se ptej,“ vyzval ho.

„Proč ses nechal převelet k nám? Prý jsi měl nějaký průšvih, když ses zapletl s Jugošema,“ vyrukoval Šury s otázkou napřímo.

Bylo nepříjemné svěřovat se s vážnou osobní prohrou člověku, kterého znal pár měsíců. Navíc když se s tím sám ještě zdaleka nevyrovnal. Ale Šury se jevil jako férový chlap. Navíc byl také rozvedený, a tak aspoň trochu mohl pochopit Davidovy pocity.

„No,“ začal a dával si záležet, aby se tvářil, že je těžce nad věcí. „Měl jsem jednoho informátora mezi Srbama. Znali jsme se dlouho, zdál se v pohodě a měl jsem ho rád.“ Zmlkl a podíval se Šurymu zblízka do očí. „Jenže moje stará měla podobný názor. Jednoho dne mi s tím parchantem zdrhla.“ Pokrčil rameny a dodal: „Už jsem tam nechtěl být. Chápeš?“

Šury chvilku mlčel a zamračeně hleděl do desky stolu. Pak přikývl. „Jo, chápu.“ Podíval se na Davida a zdálo se, jako by mu přes obličej přelétl záblesk smutku. „Jsou to kurvy. Práskači i ženský,“ povzdechl si. Najednou plácl dlaní do stolu a usmál se. „Kašleme na to. Pojď, půjdeme za klukama a dáme si ještě pár panáků.“

„Mám dost, Šury. Díky za pozvání, ale už půjdu domů.“ Vzal si z opěradla barové židle bundu a začal se oblékat.

„Ty vole, Proky, kam jdeš? Pojď sem, zapíjíme vítězství! A tvoje těžké zranění!“ ozvaly se výkřiky a řehot od nedalekého stolu, kde seděl zbytek týmu.

„Dík, chlapi, ale už musím. Uvidíme se zítra!“ a zamával jim na pozdrav. Otevřel dveře a vyšel na ulici vyprovázen jejich vulgaritami, které by nezasvěceného urazily, ale Davidovi říkaly, že byl přijat do týmu.

Seděl na lavičce vedle hlavní třídy. Pozoroval rozsvícené centrum moravské metropole, hlučící ruchem páteční noci. Podzimní chlad mu sice pomáhal zbavit se lihového opojení, avšak odplouvající alkoholová anestézie zvýrazňovala pocit bolesti, kterou cítil uvnitř. Navenek nedával nic znát. Ale za hradbou masky drsňáka se stále výrazněji šířila propast vnitřní prázdnoty, střídaná návaly žárlivosti a nenávisti. Ksakru, přece se tím nebudu trápit až do smrti, nadával sám sobě. Pohrdal slabostí, proto teď pohrdal i sám sebou.

Povzdechl si. Jeho povzdech neměl daleko ke vzlyku. Do prdele, zaklel v duchu, hlavně se nerozbreč, vole. Sáhl do kapsy pro krabičku cigaret. Otevřel ji a zjistil, že má poslední. Tak ještě tohle. Vytáhl cigaretu, zmačkal krabičku a odhodil ji do nedaleko stojícího odpadkového koše. Pak si zapálil a vtáhl kouř hluboko do plic. Nebyl silný kuřák. Používal cigarety spíš jako berličku, když nevěděl, co s rukama nebo myšlenkami. Pod přívalem nikotinu se mu trochu zamotala hlava. Zatřásl s ní. Zbytky vůle, kterou se mu podařilo zkoncentrovat, potlačil nepříjemné pocity. Musím se sebou něco udělat. Ne tady sedět a litovat se, běželo mu hlavou. Oklepala ho zima, a tak se raději zvedl z lavičky. Zapnul zip bundy až ke krku a vrazil ruce do kapes. No nic, ještě někam zajdu. Třeba do Metra. Zahodil nedopalek do trávy a vykročil.

Mezi vyhazovači, majícími na starost ostrahu diskoték a podobných zábavních podniků, a policisty existuje určitý druh symbiózy. Většina členů ochranek jsou nebo v minulosti byli členy různých vymahačských společností, skupin fotbalových a hokejových rowdies. Nebo se pohybovali v prostředí sportovních klubů zabývajících se tréninkem bojových sportů. Při této své činnosti se často setkávají s nejrůznějšími lidmi páchajícími trestnou činnost. Proto jsou vyhazovači pro policajta přímo studnicí informací. Vědí, kdo a kde se s kým dal dohromady a co spolu ti lumpové chystají. Dokážou upozornit na osoby, které policista delší dobu marně hledá. A v neposlední řadě umožňují policistovi vstup do podniku, i když je plno, a navíc gratis. Za tyto své služby chtějí, aby na ně polda dal pozor. Pohlídal, jestli je nerozpracovává nějaký policejní útvar. A v případě, že se dostanou do problémů, očekávají, že jim jejich kamarád od policie pomůže radou nebo přímou intervencí.

Stejně tak i Marek, známý spíše pod přezdívkou Mára. Měl dnes službu, jak se říká, na vratech diskotéky Metro. Když uviděl Davida, jak vchází dovnitř, vyběhl mu vstříc s nataženou rukou a přátelsky se s ním přivítal.

S Márou se David seznámil nedávno, asi před dvěma měsíci. Seděl tehdy na kávě s jedním vlivným člověkem z prostředí regionální politiky. Znal se se zajímavými lidmi, a tak se ho David snažil přesvědčit o výhodách vzájemné spolupráce. Když byl jejich rozhovor v nejlepším, zaparkoval u jejich stolku právě Mára. Davida neznal a ani on nevěděl, kdo nově příchozí je. Mára byl evidentně ve stresu. Bez ohledu na přítomnost neznámého člověka u stolu začal politikovi vyprávět, že má veliký průšvih. Onen muž měl v prostředí pověst osoby znalé práva. Proto se na něj sem tam někdo obrátil s žádostí o konzultaci svého problému. „Takže,“ povídá Mára, „před měsícem jsem měl v podniku konflikt s jedním ožralým blbem. Ožral se a otravoval hosty. Chtěl jsem ho vyhodit, ale moc se mu ven nechtělo. Tak jsem trochu přitvrdil. A víte, co ten blb udělal? Rozbil o stůl láhev a hrnul se s ní na mě. No, na nic jsem nečekal a levým hákem ho poslal na zem.“ Mrkl na politika, co on na to. Ten však jen mlčel a pozorně naslouchal. Zdálo se, že ho Márův problém zaujal.

„Že jsem mu přerazil čelist, to mi řekli až později,“ smutně si povzdechl. „To by asi nebyl ten největší problém. Jenže když už ten magor ležel na zemi, šupnul jsem do něj ještě dva kopance. Aby si ten zmetek pamatoval, že s lahví se na mě chodit nebude. Kluci ho vynesli ven, kde se probral. Odkráčel do nemocnice, nechal se ošetřit a druhý den zašel na švestky. Podal na mě trestní oznámení, hajzl.“ Mára se odmlčel.

Politikovi bylo jasné, že tady příběh nekončí. Kývl hlavou a pronesl: „A dál?“

„No, policajti mě vyslechli. A sdělili mi obvinění. Mávl jsem nad tím rukou a nechal to být. Jenže dneska mě obžalovali.“

„Hmmm,“ pronesl politik. „To nevypadá dobře.“

„To vím taky. Proto jsem zašel za vámi pro radu.“ Spiklenecky se naklonil dopředu a zašeptal: „Mám možnost sehnat dva svědky. Budou svědčit v můj prospěch,“ líčil vítězoslavně pan obžalovaný. „Jsou to smažky. Vezmou si za to pětku.“

Rádce pokyvoval hlavou. Už bylo jasné, že vyhazovač svoji řeč skončil. Nečekaně se obrátil na Davida: „Co byste radil, pane kriminalisto?“ Davidovi byl Mára na první pohled sympatický. Rozhodl se, že mu pomůže. Alespoň radou. Ta nic nestojí. Řekl tedy něco v tom smyslu, že na jeho místě by se vykašlal na svědectví nějakých fetek. „Pokud bude soudce trochu přemýšlet, rozbije jejich výpovědi hned v prvním kole. A ještě k tomu dostanou trest za křivé svědectví. A vy, pane Máro, trest v horní polovině sazby. Na vašem místě,“ řekl David a také se naklonil blíž, „bych to hrál na nutnou obranu. Popsal bych všechno, jak to bylo doopravdy. No a pak, když už ten chlap ležel na zemi, bych tvrdil, že se stále snažil sáhnout po tom střepu. Měl v úmyslu dál útočit, rozumíte, Máro?“

Bylo vidět, že Mára novému rádci příliš nedůvěřuje. Proto se tázavě podíval na muže, za nímž původně přišel pro radu. Ten ale pokýval hlavou, jako že ten polda má pravdu. Pak se ještě zeptal, jestli má Mára dobrého advokáta. Dotázaný zavrtěl hlavou. Muž vytáhl z peněženky vizitku a podal mu ji. Mára si vizitku prohlédl. Zvedl se, poděkoval a odešel. David se vrátil k původnímu tématu rozhovoru a pustil celou věc z hlavy. Máru od té doby nepotkal.

Až dnes. Mára se k němu přihnal a přátelsky mu stiskl ruku.

„Tak to dobře dopadlo! Dostal jsem podmínku!“ hlásil hned.

Davidovi chvilku trvalo, než mu došly souvislosti.

„Jasný, to ublížení!“ řekl a pocítil uspokojení, že to tomu klukovi dobře dopadlo. „Tak to gratuluji!“

„Dík. Dal jsem na vaši radu,“ usmíval se vyhazovač. „Musíme zajít aspoň na panáka!“

„Ale jen na jednoho,“ souhlasil David.

Mára mávl na svého kolegu, aby pohlídal vchod, a odtáhl Davida k baru.

David Prokop seděl osamělý na barové stoličce, zády pohodlně opřený o pult. Vyhazovač Mára s ním vypil sklenku a v rychlosti vylíčil průběh svého případu. Nato se omluvil a odešel zpátky na své pracoviště. David se po dlouhé době cítil dobře. Nevěděl proč, ale Márův případ a vědomí toho, že mu pomohl, v něm vyvolal pocit jakéhosi vnitřního uspokojení. Někdy je prostě potřeba radovat se i z malých věcí, filozofoval v duchu. A tak jen tak seděl a v příjemném rozpoložení pozoroval hemžení kolem sebe. V tuto dobu se už prostory diskotéky zaplnily lidmi, kteří byli zavírací dobou vyhnáni z restaurací. Večer však ještě nekončil a oni chtěli v zábavě pokračovat. Všiml si, že většinu hostů tvoří muži. David byl v tomto podniku jen párkrát. Nevěděl, jaké osazenstvo sem chodí. Dnes to tady ale vypadalo jako v gay klubu. Těch několik žen, které zde byly, se drželo svých protějšků nebo byly obletovány více či méně úspěšnými nápadníky. No, tady se dnes nezamiluju, pomyslel si ironicky. Ale protože nikam nespěchal, rozhodl se ještě chvíli pobýt. Pít už nechtěl. Objednal si proto minerálku a pokračoval ve své pozorovatelské činnosti.

Poměr sil v sále se změnil v okamžiku, kdy dovnitř vpadla s razancí malého tornáda skupina asi deseti rozjařených mladých žen. Naprosto nekompromisně se protlačily k baru. Jejich hlouček se utábořil vedle Davida. Zjevná vůdkyně veselé bandy objednala několik lahví sektu. Ženy se jich chopily a po chvilce snažení se jim podařilo vydolovat z nich zátky, které s bouchnutím opustily hrdla.

Příchod nových žen vyvolal malý poplach mezi místními plejboji. Během několika minut začaly nově příchozí dostávat nabídky k tanci. A skutečně několik z nich odešlo s novými společníky na parket, aby zde rozjely divoké tance v rytmu zde tolik oblíbených hitů z devadesátých let. Zbylé ženy se semkly do obranného houfu. Úspěšně odrážely útoky rozvášněných mužů s takovou urputností, až to místní donchuany přestalo bavit a zalezli zpátky do svých temných koutů.

Prokop se začínal tím divadlem bavit. Rozhodl se proto ještě setrvat a objednal si další vodu. Ještě to nevěděl, ale ta minerálka stála na začátku jeho nové životní cesty.

Když se od baru otáčel zpátky do své pozorovatelské pozice, všiml si drobné blondýnky, která byla součástí oslavující skupinky. Stála u pultu kousek od něj. V ruce držela napůl vypitou sklenku šampusu. Měla do ohonu sčesané vlasy stažené černou gumičkou, veliké tmavé oči a malý pršáček, stříknutý pihami. Přejel ji očima. Pěkná, pomyslel si. Moc pěkná. Její drobná postava působila v té tlačenici u pultu křehkým dojmem. Naprosto nečekaně ucítil jakési podivné nutkání ji před tím chaosem chránit. Bylo na ní vidět, že je sice součástí skupinového veselí, moc se ale nebaví. Ústa se usmívala, v očích jí však ležel nějaký smutek. Díval se na ni asi déle, než měl. Vycítila, že se na ni dívá. Stočila pohled jeho směrem. Nečekal to a zareagoval trochu zmateně. Asi nejhůř, jak mohl. Pozdvihl svoji minerálku směrem k ní a naznačil přípitek. Lehce se zamračila, zavrtěla hlavou a razantně se otočila dovnitř svého hloučku.

Jsem jak ti zoufalci kolem, pomyslel si David. Dostal chuť na cigaretu, ale už žádnou neměl. Žádost těla po nikotinu byla tak veliká, že se rozhodl nějakou vyžebrat. Položil minerálku na pult. Na svoje místo položil svetr, aby tím naznačil, že je zde obsazeno. Nechtěl ale somrovat od neznámých lidí. Rozhodl se proto, že zkusí oslovit Máru. Vyhazovač sice nekouřil, ale ochotně vymámil cigáro ze svého kolegy. David poděkoval a vyšel před diskotéku.

Venku pofukoval studený vítr. Z černého nebe se začínal snášet jemný podzimní déšť. David, oblečený jen v tričku, se otřásl zimou. Přesto venku zůstal. Zaklonil hlavu a nastavil dešti obličej. Cítil, jak mu po tváři stékají chladné kapky vody. Ta chvíle v sobě měla něco snad až očišťujícího. To špatné se smývá a odtéká pryč. Nové a hezké přichází. Bod zlomu. Naráz pocítil prudkou touhu seznámit se s tou krásnou blondýnkou. Ne proto, aby ji odvedl s sebou do bytu. Chtěl si s ní jen tak povídat. Sdílet její blízkost. A snad se i pokusit začít něco, co by třeba mohlo vytrvat. Setřásl z obličeje drobné kapky deště. Rozhodl se. Prostě ji ještě jednou osloví. Odhodil do mokré trávy nedopalek, který během jeho úvah sám uhasl. Plný odhodlání vykročil směrem do sálu.

Vešel dovnitř. Na toaletě si papírovým ručníkem otřel mokrý obličej. Podíval se do zrcadla a prsty si upravil zvlhlé vlasy. Otočil se a rázně vyrazil za svým cílem. Když vešel do sálu, zjistil, že bude muset překonat i jiné překážky než jen blondýnčin nezájem. Na jeho místo mezitím zaparkoval jeden z místních hezounů. Na první pohled bylo jasné, že se snaží vetřít do přízně skupinky žen, jejichž součástí byla i jeho vyhlédnutá blondýnka. Pocit pohody, který cítil až doposud, vystřídal odporně prudký nával žárlivosti. Téměř okamžitě si uvědomil, jak nesmyslné je žárlit na ženu, kterou ještě ani nezná. Nedokázal ale ten pocit překonat. Věděl také, že to, co teď cítí, je pouze transformací něčeho podstatně hlubšího, co si s sebou nese z nedávné minulosti.

Nával negace jako by mu zatemnil rozum. Agresivně se protlačil mezi lidmi až ke svému místu. Poklepal muži na rameno. Fešák otočil hlavu a pohodil jí.

„Co je?“ zeptal se drze.

„Promiň, kámo. Tady jsem seděl já. Mám tady položený svetr, vidíš? Sedíš mi na něm,“ začal David po dobrém. V jeho hlase však zazněla výhrůžka.

Rozmíška vzbudila pozornost blízko stojících žen. Otočily k oběma mužům hlavu. Se zájmem sledovaly, jak se situace vyvine.

Pod dámským dozorem se vetřelec snažil setrvat v roli tvrdého muže. Změřil si Davida pohledem a pokýval znechuceně hlavou. Pak se na židli lehce nadzvedl. Jednou rukou zpod sebe vytáhl Davidův zmačkaný svetr a gestem, jímž dával najevo své opovržení, mu ho podal. Tím se ovšem dopustil veliké chyby. Nemohl samozřejmě tušit, v jak mizerném vnitřním rozpoložení se jeho potenciální soupeř nalézá. Ale to, co udělal, by nepochybně namíchlo i emocionálně mnohem stabilnější chlápky. David sice muže neznal, ale rychlým pohledem ohodnotil jeho paže. Měkkota. Nebude s ním žádný problém, pomyslel si a šel do akce. Zaťal ruce do pěstí, lehce je zvedl a přistoupil o půlkrok k drzounovi. Ten pochopil, k čemu se schyluje. Pokusil se zaujmout alespoň trochu výhodnou obrannou pozici a vysunul útočně bradu. Tam ji dostaneš, pomyslel si David. Chystal se každým okamžikem zaútočit. Jeho plán byl však v poslední chvíli překažen.

„Promiňte, ale ten pán tady opravdu seděl,“ zaznělo v tom okamžiku vzduchem. Soupeři, zaskočení větou pronesenou ženským hlasem, povolili ze svých bojovných postojů. Otočili se za jeho majitelkou. Drobná blondýnka teď stála otočená čelem k nim. Pozorovala je.

Chvíli na sebe tiše koukali. Vetřelec využil změny situace a vyklouzl z nebezpečné blízkosti Davidových rukou. Vstal ze stoličky. Položil zpět Davidův svetr a poníženě odkráčel ke svému stolu. V duchu však byl rád, že situace dopadla takto. Nebyl žádný rváč. David ho doprovodil opovržlivým pohledem. Pak zaujal svoji, na chvíli ztracenou, pozici. Upřeně hleděl před sebe. Zhluboka dýchal. Chvíli trvalo, než se zbavil agrese, která se v něm nahromadila. Chovám se jako blázen, běželo mu hlavou. Napil se. Studená voda mu pomohla vrátit rozvahu. Pootočil hlavu směrem k blondýnce, ta však už stála otočená zády k němu. Necítil se ve formě. Rozhodně ne v takové, aby mohl vést nějaký oduševnělý hovor. Jenže něco jí říct musel, a tak naklonil hlavu nad její rameno.

„Děkuji za vaši pomoc,“ pronesl. V okamžiku, kdy promluvil, ucítil její vůni. Lehkou, jemně kořeněnou a velmi příjemnou.

Nečekala to a lekla se. Prudce se k němu otočila, až jí světlý ohon zavlál kolem hlavy. Tak tak stačil uhnout, aby se jejich hlavy nesrazily. Zabodla pohled do jeho obličeje. Několik vteřin ho studovala a pak promluvila:

„Nemáte za co. Nedělala jsem to kvůli vám. Jen nemám ráda konflikty na místech, kde se lidé mají bavit.“ A stejně rychle, jako se otočila k němu, provedla i otočku nazpět.

To snad ne, pomyslel si. Dnes dostávám jednu ránu za druhou. Sakra! Přece nemůžu pořád prohrávat! Hluboce se nadechl a ještě jednou se pokusil zvrátit přízeň štěstěny na svoji stranu.

„Opravdu vás nemůžu na něco pozvat?“ zeptal se. Nos se mu znovu zaplnil její vůní.

Tentokrát otázku čekala. Otočku jeho směrem provedla pomaleji. Měl tak čas si ji prohlédnout zblízka. Pár vteřin mlčela. Dívala se mu do očí. A i když zavrtěla hlavou, razantní odmítnutí to nebylo. Působilo to spíš omluvně.

„Opravdu ne,“ odpověděla. Trochu smutně se pousmála. „Musím domů. Zítra mě čeká práce.“

Davidovi nezbylo než přikývnout. Pro dnešek mu bylo souzeno zůstat v poli poražených. Beze slova se od ní odvrátil. Jsem smolař, pomyslel si. To je teď můj úděl. Necítil však zlost. To její odmítnutí nebylo tak definitivní, jako když zametla s těmi nadrženými samečky v sále. Tedy – aspoň v to doufal. Třeba ji ještě někdy potká. Brno není zase tak veliké… Ucucával zbytek vody a už jen smutně pozoroval, jak odchází spolu s kamarádkami do deštivé podzimní noci.

3.

Bader Ahman seděl v kanceláři své firmy. Byl pohodlně rozvalený v křesle za masivním kancelářským stolem z leštěného šedého dřeva. Naslouchal nadšenému vyprávění svého bratra. Ali byl mladší než Bader. Před rokem ho rodinná rada vyslala na studium náboženství do islámského centra ve Vídni. Teď byl na několik dní na návštěvě v Česku u své rodiny. A dychtivě sděloval staršímu bratrovi vše, co považoval za důležité.

Rychle se na něj podíval.

„Dáte si čaj, že ano?“

Table of Contents

1.

2.

3.