Copyright © 2007, 2011 by Brian Keene

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jiří Jež, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3506-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-3507-5 (mobi)

přeložil Jiří Jež

PROLOG

Pat Kemp si sundal tričko dřív, než za sebou stihl zabouchnout dveře auta. Noční vánek mu ovíval záda. Tričko odhodil na stále teplou kapotu. Než dojeli na pěkné, rovinaté a odlehlé místo, svlékla si Karen i to svoje. Pat se na ni nemohl vynadívat. Roztáhla deku na mokré trávě přímo mezi náhrobky, zatímco on vytáhl další plechovku z ubývajícího balení piva Old Milwaukee. Plechovky se v dusném červnovém vedru začínaly zahřívat.

Jednu otevřel a nápoj ve tmě hlasitě zasyčel. Kolem okraje vybublala bílá pěna. Pat si usrkl a rozmrzele si povzdechl.

„Z tohohle místa mám husinu. Pořád nechápu, proč to prostě nemůžeme dělat v autě.“

Se zachichotáním si Karen ladně vyzula sandály a lehla si na deku. Prohnula se v zádech a vypnula ňadra, která se jí vzdouvala proti látce podprsenky. Protáhla se jako kočka. Překřížila a zase roztáhla své dlouhé, štíhlé nohy.

„Protože jsem ráda venku. Líbí se mi ty hvězdy a tma. Prostě romantika.“

Měsíc v úplňku visel na obloze jako bdělé žluté oko. Odrážel se ve vitrážových oknech kostela Karenina otce. Každé okno vyobrazovalo výjev z Nového zákona: Kázání na hoře, Ježíše kráčejícího po vodě, Ježíše, který omývá něčí nohy, jede na oslu… a samozřejmě jeho ukřižování i vzkříšení. Sakra, třeba ten měsíc opravdu bylo oko. Oko Boha, toho všemohoucího šmíráka. Kdyby to dělali ve stínu těch oken, měl by Pat pocit, jako by se na ně Pán opravdu díval (ne že by v Něj věřil). Napadlo ho, že možná právě o to Karen šlo. Třeba to nemělo co do činění s nějakými romantickými představami. Mohla se takhle mstít svému otci reverendovi a jeho Bohu tím, že to bude dělat ve stínu kostela. Ne že by to kdy přiznala. Pat přemýšlel, zda si je vůbec vědoma skrytého důvodu svého nutkání. Nejspíš ne. Když pomineme tuhle psychologii televizních kazatelů, je prostě a jednoduše stejně nadržená jako on.

Ale proč to musí dělat zrovna na hřbitově? Rozčileně se rozhlédl po náhrobcích. Nějak se mu to nezdálo. Proč souložit na místě, kde leží samí mrtví lidé? Sakra dobrý způsob, jak strávit páteční večer.

Karen si olízla rty. Ve tmě se leskly, byly rudé a vábivé.

Pat znovu usrkl piva a prohlížel si její ňadra, která zakrývala jen skrovná podprsenka a její dlouhé světlé lokny spadající přes holá ramena. Netupírovala si vlasy kamsi do výšky, jak to teď dělá většina holek ve škole, což se Patovi líbilo. Její mléčně bledá pleť kontrastovala ve svitu měsíce s plnými rudými rty. Zatímco ji pozoroval, Kareniny bradavky pod látkou ztuhly a navzdory jeho předchozí rozmrzelosti mu z ní ztvrdl. Byl to přirozený vývoj událostí. Patovi bylo osmnáct.

„Kromě toho,“ pokračovala Karen, přičemž si pomalu rozepnula podprsenku a odhodila ji stranou, „v tvém autě to děláme pořád. Není tam dost místa. Chytá mě z toho křeč za krkem a v boku.“

Ohlédl se zpátky na svůj chevrolet, který zaplatil z peněz určených na vysokou (přesněji spořicími dluhopisy, jež mu prarodiče kupovali ke každým narozeninám od jeho dvou let), protože bylo vyloučeno, že by se na ni Pat někdy dostal. Jeho otec pracoval v papírně, stejně jako většina mužů (a mnoho žen) ve městě, a odbory většinu minulého roku stávkovaly. Stále se z toho finančně vzpamatovávali. Peněz bylo málo a rodiče si jeho studia nemohli dovolit. Známky měl navíc průměrné a se sportovními dovednostmi na tom byl stejně. Příliš kouřil tabák i jiný matroš. Černý Chevrolet Nova s chromovanými koly proto představoval všechno, co na světě měl. Po škole a o víkendech pracoval na částečný úvazek v železářství, aby si vydělal na pojistku a benzín. Říkal si, že tam nejspíš bude dělat i poté, co vyjde školu. Možná nastoupí na plný úvazek. Vlastně si tím byl jistý. Promoce budou příští týden. Poslední ročník ze Spring Grove léta Páně 1984 bude vypuštěn do světa. Zbývaly už jen závěrečné zkoušky. Střední a základní školy měly v tu dobu padla. Bylo tady léto. Měl by si ho užít, dokud to jen jde. Pat si nedělal iluze. Krátce si oddechne a pak už to bude jen práce, práce, práce. Bude pracovat, dokud z něj důchod nebo alkohol neudělají chodící mrtvolu, podle toho, co ho vyřídí dřív.

Vzpomněl si na tátu, nastoupí tu cestu po něm. Anebo bude po něm a nic ho trápit nebude, jako jeho staršího bráchu, který zahynul ve Vietnamu dva týdny před tím, než Amerika konečně stáhla vojáky.

Příští týden se spousta Patových kamarádů chystá do Ocean City v Marylandu na závěrečnou pařbu. Celý týden se budou opíjet, hulit a šukat a pak se vrátí domů, kde v tom budou před nástupem na vysokou školu pokračovat. Několik kluků a holek z lepších rodin s nalajnovanou budoucností plnou příležitostí se chystalo do Fort Lauderdale (předpokládal, že budou taky flámovat) a Dave McCormick s Jeremym Statlerem mají jet na výcvikový tábor. Sakra, dokonce i někteří z nižších ročníků míří za plážovou kalbou, včetně jeho kamaráda Nicka Wagnera, který bude maturovat až příští rok. Zatímco se všichni ostatní baví, podnikají vzrušující dobrodružství nebo absolvují rituální přechod ze středoškolských let mezi mladé dospělé, Pat tvrdne doma a maká. Tento experiment při měsíčku s Karen uprostřed hřbitova luteránského kostela je vrcholem jeho absolventských avantýr. Když si ale Karen svlékla šortky a on spatřil bílé kalhotky a jemný chomáček světlých chloupků, který zpod nich vyčuhoval, bylo mu to jedno. Všimla si jeho prudkého nádechu. Usmála se.

„Chceš mě?“

Pat přikývl. „To víš, že chci.“

„Jen proto, že se mnou můžeš spát,“ škádlila ho. „Ve skutečnosti mě nemiluješ.“

„Ale miluju,“ zalhal. Ve skutečnosti ji nemiloval, nebo si to alespoň nemyslel. Pat si nebyl jistý, jestli byl někdy zamilovaný. Možná v páté třídě, když celý den zíral na Marshu Morrellovou, protože byla překrásná. Byla to však spíš dětská láska, nikoliv ona romantika, kterou vídal ve filmech a slýchával o ní mluvit ostatní. Pat a Karen spolu chodili od prváku. Vyrazili spolu i na školní ples (na její naléhání, a panečku, jak se mu za to kamarádi z dílny smáli) a vídali se každý víkend. Přes to všechno ji ale nemiloval. Pat zůstával s Karen proto, že měla sex ráda stejně jako on. Zul si boty (černobílé vansky se vzorem lebek a zkřížených kostí) a sportovní ponožky. Postavil se bosý do mokré trávy. Z autorádia se nocí tiše linula Princova kazeta Purple Rain. Pat osobně Prince fakt nesnášel, skoro stejně jako nenáviděl Duran Duran a Culture Club. Ale právě teď byl Prince všude, bylo to žhavé zboží. Žhavé jako kouř. Hráli ho ve všech rádiích a na MTV (Pat ještě neměl kabelovku, ale jeden z jeho kamarádů ano, a tak trávili spoustu času hulením a sledováním MTV). Karen Prince milovala. Před třemi týdny Pata donutila, aby ji vzal na jeho film, a on málem usnul (kromě té části, kdy se Apollonia svlékla, a pasáží s tou hustou fialovou motorkou). Měl rád Iron Maiden a Judas Priest a Quiet Riot a bratrova stará alba Deep Purple a Black Sabbath. Ta alba byla tím jediným, co po něm Patovi zůstalo. Ale pokud jste bydleli na předměstí, tak jste prostě kopii Purple Rain nebo 1999 mít museli. Kromě toho holky Prince žraly, zvlášť Karen a zvlášť Purple Rain, takže měl jednu kazetu schovanou pod palubní deskou. Nic Karen nedostalo do nálady spolehlivěji než pivo, trocha trávy a Darling Nikki.

Právě tak jako teď.

„Pojď sem. Lehni si ke mně.“

S úsměvem se natáhla a vzala ho za ruku. Její prsty byly chladné a smyslné. Jemný dotek jejích nehtů ho šimral na kůži. Cítil, jak v reakci na to ztuhnul. Karen začala zpívat spolu s písní něco o masturbaci nad časopisem.

Dopil pivo, odhodil plechovku a nechal Karen, aby ho stáhla vedle sebe na deku. Vleže se objali, zapletli se do sebe nohama, zkoumali svá těla a vzájemně se laskali. Hladově ho líbala, ústa měla otevřená a vlhká, její jazyk klouzal po jeho. Ruce jí sjely k jeho džínům, zatímco Pat jemně hladil její ňadra a cítil, jak jí mezi jeho palci a ukazováčky tuhnou bradavky. Karen mu rozepnula knoflík u kalhot, potom poklopec a Pat se prohnul v bocích, aby mu mohla džíny rovnou sundat. Z boxerek mu vykoukl penis a Karen se zajiskřilo v očích.

Ježíši, pomyslel si. Pokaždý, když na to vlítnem, je ještě nadrženější.

Sundala si kalhotky, lehla si na záda a roztáhla nohy. Její vlhký klín se leskl ve svitu měsíce. Pat spěšně vylovil z odhozených kalhot kondom a trhl obalem. Nemohl ho otevřít. Zběsile roztrhl celofán zuby.

Karen se zachichotala, dráždila ho rukou a udržovala ho tvrdého.

Pat si nasadil kondom a vsunul se jí mezi nohy, pak vklouzl dovnitř a vzdychl. Když ho obklopilo její teplo, zavřel oči.

Miloval ji? Ne. Ale miloval tohle. Miloval být v ní. A jestli jsou tohle opravdu nejlepší dny jeho života (jak na tom neustále trval jeho šéf v železářství), tohle je skvělý způsob, jak je završit.

Píseň Darling Nikki se přelila do When Doves Cry. Karen ho sledovala, jak se do ní pomalu zasouvá a vysouvá v rytmu hudby (i když pochybovala, že si to uvědomuje). Pat se na ni při milování nikdy nedíval. Ale líbal ji, objímal a šeptal její jméno. Když se udělal, sevřel ji tak pevně, že nemohla dýchat. Občas na ni zajíkavě mluvil, skládal jí nesmyslné sliby a pochleboval jí. Nechával se unést silou okamžiku. Její kamarádky tomuto intimnímu povídání říkaly polštářové řečičky, i když Karen si vždycky myslela, že to zní spíš jako dětské kecy.

Ale pokud v ní uměl vyvolat to, co cítila teď, nevadilo jí to. Navzdory tomu, že ho ten akt měnil spíš v dítě než v muže. Během těch chvil si totiž připadala naživu. Její nejlepší kamarádka Becky Schrumová se jí za poslední rok několikrát zeptala, proč chodí s Patem. Karen si mohla vybrat kteréhokoli kluka ze školy, tak proč zůstávat s tímhle ztroskotancem z učňáku, jehož hlavní činností je kouření marihuany za dílnou a celonoční poslouchání kazet Motley Crue? Bylo to kvůli tomu, co cítila, když se jí dotýkal. Patovy prsty byly elektrizující. Jeho oči ji hltaly a zbožňovaly. V centru jeho pozornosti si připadala žádaná.

Karen Moorová byla prostřední dítě. Její starší sestra Kathy k velké radosti Kareniny matky studovala třetí ročník Boston College. Její mladší sestra, jedenáctiletá Katie, se zase intenzivně angažovala v církevní skupině mládeže, což těšilo Karenina otce, reverenda luteránského kostela Golgoty. Kareniny zájmy a aktivity nenadchly ani jednoho z rodičů. Její dobré známky se setkávaly spíše s nezájmem než s nadšením. Na školní představení, ve kterých hrála (letos Sen noci svatojánské a předloni Drákula), se nepřišel podívat ani jeden z nich. Vždycky se odvolávali na dřívější povinnosti s ostatními dcerami. Užij si to, miláčku, a zlom vaz. Otec se o ni zajímal jen tehdy, když ji opakovaně varoval před nebezpečím předmanželského sexu a užívání drog nebo hořekoval, že poslouchání Madonny a Prince je rychlá cesta do pekel. Přesně kvůli těmhle kecům se pohádali i dnes večer.

Pat si jí všímal, a co víc, poskytoval jí právě to, před čím ji otec varoval – sex a drogy. Věděla, že ji nemiluje, ale to ničemu nevadilo, protože ona jej taky nemilovala. Byl jen prostředkem k dosažení cíle, jakýmsi provizorním řešením. Jeho úkolem bylo podržet ji v náručí, než na podzim odejde na vysokou školu (nechystala se na Boston College, vychodí jen York Community College). Doufala, že si mezitím zajistí v Yorku byt a vymaní se ze stínu svých sester. Věřila, že časem potká na vysoké někoho jiného, kdo ji bude opravdu milovat a koho bude skutečně milovat ona. Někoho, kdo jednou provždy zlomí prokletí té hrozné emoční apatie.

Beckyin přítel Adam Senit se tuhle Karen žertem zeptal, jestli se už cítí jako dospělá (Becky a Adam budou maturovat až příští rok). Karen odpověděla, že ne a že nevnímá žádnou změnu. Vůbec žádnou. Byla to pravda pravdoucí. Něco cítila až teď, když se Patovi napínaly svaly cestou k vyvrcholení. Právě v takových chvílích si uvědomovala, že cosi je jinak. Vnímala, že si jí někdo všímá. Někdo ji potřebuje. Chce. Váží si jí a je pro něj důležitá. Právě tato emoce, onen pocit vlastní hodnoty, ji přivedl k vlastnímu vyvrcholení.

Zpod přikrývky se jí do zad zaryl kamínek. Sotva si toho všimla.

Karen zavřela oči a zadržela dech. Udělala se.

Pat naopak oči otevřel, ztěžka dýchal s hlavou zakloněnou k noční obloze a jeho vzdechy přehlušovaly Prince.

Kareniny boky se pod ním vzedmuly, když ucítila, jak vystříknul. Jeho tělo ochablo a sesunulo se na ni. Karen ležela bez hnutí a lapala po dechu. Přitiskla se k jeho hrudi. Pat si odhrnul zpocenou ofinu z očí a povzdechl si.

„To bylo sakra dobrý.“ Zasmála se a na tváři ji polechtaly chloupky na jeho hrudníku.

Pat přemýšlel, kde nechal cigarety. Rozhlédl se kolem, zatímco stále ještě ležel na Karen, a ztuhl.

Někdo je pozoroval.

Dvacet metrů od nich se na náhrobku cosi krčilo. Tma tomu zastírala veškeré rysy. Pat nedokázal říct, jestli je to muž, nebo žena, zda je to někdo mladý, nebo starý. Sedělo to zcela nehybně, ztuhlé jako kámen. Přestože šmíráka halila temnota, vypadalo to, že vydává bledou, slabou záři.

Karen ucítila, že Patovo tělo ztuhlo, ale tentokrát to bylo úplně jiné, než když se milovali. Vyklouzl z ní a ona zalapala po dechu. Nesnášela ten náhlý pocit prázdnoty.

„Co se děje?“

„Někdo nás pozoruje. Špehuje nás.“

„Kde?“

„Tamhle.“

Zahleděl se do tmy. Snažil se rozeznat nějaký obličej nebo jen oči, ale zůstávalo to ve stínech. Znovu si všiml tlumené záře, která jako by vycházela ze samotné postavy.

„Hej,“ zakřičel Pat na šmíráka. „Co tam sakra děláš, chlape?“ Neodpovědělo to a ani se to nehnulo.

Karen se posadila a popadla tričko, aby se zakryla.

Pat vyskočil s rukama sevřenýma v pěst. „Co máš za problém, kámo? Chceš natrhnout prdel?“

Kdesi v lese hraničícím se hřbitovem zahoukala sova. Cvrlikající hmyz utichl.

Karen se zadívala směrem, kterým Pat křičel. Pak se začala smát. Jednou dlaní plácla do deky a zavyla smíchy.

„Tobě to připadá vtipný?“ Podrážděně se na ni podíval. Karen se začala smát ještě hlasitěji, natáhla si kalhotky a zapnula podprsenku. Patův penis už ochaboval a kondom z něj jen visel. Ten pohled v ní vyvolal další záchvat smíchu.

„Co je to s tebou?“

„Je to socha, blbečku.“ Ukázala tím směrem. „Viděla jsem ji, když jsme přijeli. Je to takový ten kamenný anděl v životní velikosti, které si lidé dávají na náhrobky.“

V autorádiu přešla Princova When Doves Cry do I Would Die For You.

„Socha?“ Pat se v rozpacích ohlédl a zapátral po vytesané figuře.

Byla pryč.

„Už tam není.“

Karen už se ani neotočila. „Přestaň blbnout. Začínám střízlivět.“

„Já ne…“

Pak ho do nosu praštil ten puch. Když mu bylo deset, jel Pat jednoho nedělního odpoledne na kole na bleší trh do Colonial Valley, kde si po pěti centech koupil baseballové kartičky nováčků Buckyho Denta a Ricka Dempseyho. Cestou domů mu kartičky vypadly z tašky. Když zastavil, aby je posbíral, všiml si, že u silnice leží láhev od limonády. Zbytek sladkého pití přilákal myš, která vlezla do láhve, ale už se z ní nedostala ven. Nakonec v ní uhynula a pařící slunce podél silnice ji doslova uškvařilo. Pat vyzkoušel, co se stane, když převrátí láhev dnem vzhůru. Z myši zůstala jen břečka, která vytekla z láhve na zem. Byl z ní cítit neuvěřitelný zápach, jenž byl tak silný, že z něj začal slzet. Sebral kartičky a ujížděl domů, ale po zbytek dne mu bylo špatně od žaludku. V životě necítil nic odpornějšího.

Ale tohle bylo mnohem horší.

Páchlo to jako něco, co hnilo v otevřeném hrobě.

Karen vytřeštila oči a zírala na cosi za ním. Vykřikla.

Do Pata něco vrazilo, ještě než se stačil otočit. Srazilo ho to k zemi. Do zad se mu zabořila drtivá tíha a vytlačila mu vzduch z plic. Vzpouzel se, ale nemohl se pohnout. Puch byl už nesnesitelný. Mohutná ruka s drápy ho uchopila za hlavu a zabořila mu obličej do země. Než mu hlína zastřela zrak, zahlédl zlověstné černé pařáty. Byly dlouhé, zkroucené a zanesené hlínou. Zatímco se jeho obličej zarýval hlouběji do země, bláto se mu hrnulo do uší a nosu.

Karen ječela jako smyslů zbavená.

Patovi se podařilo uvolnit hlavu ze sevření. Otevřel ústa, nadechl se a chtěl na ni zakřičet, aby utekla směrem ke správcovu domu a zavolala policii, ale ta ruka se ho opět rychle zmocnila. Na tváři ucítil její chlad a tvarohovitou tkáň, již pokrýval průsvitný sliz.

Útočník praštil Patovou hlavou o náhrobní kámen. Jednou. Dvakrát. Tvrdě. Obličej mu otupěl a viděl rozmazaně. Vlastně to ani nebolelo, což ho překvapilo. Při třetím nárazu uslyšel zapraskání a přemýšlel, co to je. Ten zvuk byl velmi hlasitý. Zalilo ho teplo a chtělo se mu spát. Pak už o ničem nevěděl. Nejlepší dny života Pata Kempa byly u konce.

Karen křičela hrůzou, když sledovala, jak mozek jejího milence stéká po zkrvaveném náhrobku. Vypasený útočník se rozesmál. Jeho nahé tělo bylo v měsíčním světle bledé. Tyčil se nad Karen a ze znetvořených končetin mu odkapával sliz. Mezi nohama mu viselo cosi obludného. Pohupovalo se to a kroutilo jako chlupatý had. S lidstvím jej pojilo jen to, že měl dvě ruce, dvě nohy a hlavu. Tím ale veškerá podobnost končila. Karen ovanul ten nesnesitelný puch.

„P–prosím…“

Věc mezi nohama toho tvora ztuhla a namířila k ní jako magnet. Zavzlykala, stáhla se a začala ustupovat po čtyřech jako krab.

Daleko se nedostala.

Tmu protínal jen Princův zpěv, ale kromě mrtvých zde nebyl nikdo, kdo by jej slyšel.

O hodinu později se přes hřbitov plížila další postava. Svítila si na cestu baterkou. Autorádio mělo funkci automatického přetáčení, takže Princova kazeta hrála dál. Smuteční kytarové sólo titulní skladby kvílelo a dosahovalo hřmotného crescenda. Dotyčný cosi zareptal a stereo vypnul. Na hřbitově opět zavládlo ticho. Prohledával náhrobky, dokud nenašel, co hledal: šperky – většina patřila oběma teenagerům a některé i dalším lidem. Schoval kořist do kapsy a věnoval se svému úkolu.

Mrak zahalil měsíc a noc potemněla. Pohlédl vzhůru a otřásl se.

Pak posbíral jejich zkrvavené oblečení a deku, prázdné plechovky od piva, nedopalky cigaret a další věci a všechno to naložil do kufru auta. Zbytky Patova těla naházel na hromadu a zabouchl kufr. Vydrhl z náhrobku Patovu krev a kousky mozku. Při tom hrůzném úkonu se mu zvedal žaludek. Průzračná voda nejdříve zrůžověla a pak získala červenou barvu Patovy krve. Dotyčný dočistil náhrobek a následně vyprázdnil kbelík daleko od místa činu. Vrátil se, sedl za volant chevroletu, nastartoval a odjel. Přední světla zůstala zhasnutá. Řidič jel pomalu, aby nemusel brzdit, a tedy ani blikat výstražnými světly, která by mohl zahlédnout nějaký noční kolemjdoucí vracející se domů z pozdní směny v papírně nebo z poslední služby ve Whistle Shopu. Anebo děti, co se potulují kolem hřbitova, ačkoliv by měly být v posteli.

Auto pohltila tma. Jedinou známkou toho, že tam někdy stálo, byly dvě hluboké rýhy v trávě, které za sebou zanechaly jeho pneumatiky. Na hřbitově bylo opět pusto, a když sova zahoukala podruhé, nebyl v okolí nikdo, kdo by ji slyšel.

Dokonce ani mrtví.

1

Byl první den letních prázdnin aTimmymu Gracovi se hlavou hemžily neomezené možnosti. Vnásledujících třech měsících očekával vzrušení, zábavu askvělá dobrodružství. Těšil se na toulky vlesích, které čekaly na prozkoumání, projížďky na kole knovinovému stánku, kde si koupí svou týdenní dávku komiksů, na rybaření umístního rybníka, stanování, vyprávění strašidelných příběhů, ahlavně na vysedávání azážitky vklubovně. Všechno to začínalo vsobotu ráno utelevize, kde dávali jeho oblíbené animáky.

Mléko vmisce se přeměnilo vsladkou, pestrobarevnou kaši. Timmy spolkl další lžíci ovocných cereálií, upřeně zíral na televizi asnažil se ignorovat svého otce.

„Timothy, slyšíš mě?“ udeřil na něj Randy Graco zvýšeným hlasem, který konkuroval ihlasitosti televize.

Timmy přikývl aodhrnul si tmavou ofinu zočí. „Ano, tati. Vypleju zahradu. Udělám to, až skončí Thundarr.“

Barbar Thundarr byl Timmyho oblíbený pořad, který nahradil Herkuloidy apřed nimi Tarzana, pána džungle, aještě předtím Zemi ztracených. (Bugs Bunny akačer Daffy ovšem zůstávali úřadujícími šampiony.) Dva zjeho oblíbených komiksových tvůrců, Steve Gerber aJack Kirby, měli na svědomí Thundarra aTimmy byl na něm závislý. Mnoho dětí ve škole tvrdilo, že He–Man avládci vesmíru jsou lepší, ale Timmy se mohl jen smát. Byli to zelenáči. To on je znalcem animáků.

„Ne,“ namítl jeho otec sice trpělivě, ale rozhodně. „Uděláš to hned. Žádné dohadování.“

„Tati…“ Sobotní televize se mu vzdalovala.

„Jestli chceš kapesné, aby sis mohl kupovat komiksy ahrát ty pitomé videohry, budeš muset pracovat na zahradě akolem domu. Taková jsou pravidla.“

Timmyho dědeček, který seděl na gauči vedle vnuka, si povzdechl. „Proč ho nenecháš na pokoji, Randy? Je první den prázdnin. Thundarr aOokla Mok bojují skrysím lidem. Zahradu může okopávat později.“

„Ty se do toho nepleť. Já rozhodnu, co je pro mého kluka nejlepší.“

„Nemůžu se do toho neplést,“ opáčil děda. „Děláš tady hluk, zatímco já se snažím dívat na animáky. Když mluvíš, nic neslyším.“

Vtelevizi vyskočila reklama na hračku, kterou Timmy nechtěl. Přesto ji sledoval apředstíral zájem. Ve vzduchu cítil napětí. Jeho otec adědeček se na sebe dívali. Pak si děda odkašlal avrátil se zpátky ktelevizi.

Timmyho otec nasadil pomalý tón, který používal, když míval Timmy malér.

„Tati, opravdu bych si přál, abys nepodkopával mou autoritu vdomě. Dohodli jsme se, že pokud tu snámi budeš bydlet, musíš respektovat Elizabethinu amou…“

„Pšt.“ Přerušil ho Timmyho dědeček. „Kolikrát ti to mám říkat? Neslyšíme televizi, když mluvíš.“ Timmy potlačil úsměv.

„No nic,“ zabručel Randy Graco. „Udělám to sám.“

Pohlédl na svého otce se synem avydal se ke dveřím.

Při odchodu ještě utrousil. „Tohle není konec. Nebudu to snášet celé léto.“

Když odešel, Timmy sdědečkem se na sebe podívali azasmáli se. Vkuchyni tiše hrálo rádio píseň Dolly Parton, kterou milovala Timmyho máma Elizabeth. Zvenku knim dolehlo, jak Randy otevírá dveře od garáže.

„Díky, dědečku.“

„To nestojí za řeč. Anavíc, tohle je důležitější. Kéž by takové věci existovaly, když mi bylo tolik co tobě.“

„Na co ses díval vtelevizi ty?“

„Díval? Já se nedíval na nic– ani jsme televizi neměli. Poslouchali jsme rádio. Taky vněm vysílali nějaké pořady, ale byly úplně jiné, než jsou teď.“

Timmy se zamračil asnažil se představit si, jaké by bylo poslouchat Thundarra namísto Michaela Jacksona, Cyndi Lauper, Hueye Lewise, The News and Journey aCome on Eileen od Dexys Midnight Runners, které vrádiu hrávali normálně. Timmy zrovna začínal objevovat hudbu. Iron Maiden. Twisted Tongues. Sugar Hill Gang. Duran Duran. The Eurythmics. Van Halen. Anové undergroundové metalové kapely jako Metallica nebo Slayer aAnthrax, na které ho navedla děcka ze školy. Dále poslouchal také starší věci jako 2112 od Rush aMob Rules od Black Sabbath aDiova sólová alba. Jeden ze spolužáků mu ukázal, že když otočí Diovo album vzhůru nohama, vyhláskuje slovo ďábel. Timmy si nebyl jistý, jaký druh hudby se mu líbí, ale věděl, že to není Come On Eileen. Ta písnička byla dobrá jen kvyprávění sprostých vtípků, když se scházeli na hřišti.

„Kdepak,“ opakoval dědeček, „žádné takové pořady jsme neměli.“

„Aco jste teda měli?“ zeptal se zmateně Timmy. Dědeček se zamračil.

„Tak hele. Měli jsme The Shadow. To by se ti líbilo. Zelený sršeň aLights Out. Osamělý jezdec. Amos and Andy. Jo, asamozřejmě Supermana.“

„Supermana dávali už tehdy?“

„To teda. Ale Thundarra bohužel ne.“

„Toho máš radši?“

„No jasně.“ Dědeček ztišil hlas do šepotu. „Superman je sráč.“

Oba se při tom zakázaném slově zasmáli. Timmyho babička zemřela před pěti lety. Ačkoliv to Timmy nikdy nepřiznal nahlas, pamatoval se na ni jen stěží. Obzvlášť mu dělalo problém vybavit si její hlas. Trápilo ho to. Dane Granco, Randyho otec aTimmyho dědeček, snimi žil posledních devět měsíců. Špatně došlápl na žebříku, když věšel vánoční světýlka, azlomil si krček, načež následovala téměř fatální epizoda zápalu plic. Spřihlédnutím kjeho srdeční vadě acelkově chátrajícímu zdraví ho Timmyho rodiče nastěhovali ksobě domů. Bylo to lepší, než aby ho odložili do domova důchodů. Zabydlel se ve volném pokoji na konci chodby hned vedle svého vnuka. Timmy si čas strávený sdědečkem užíval. Děda byl skvělý, úplně jiný než ostatní dospělí, apředevším ti staří. Nemluvil sTimmym povýšeně anezacházel sním jako sdítětem. Zachoval si smysl pro humor. Komunikoval sním jako se sobě rovným aupřímně se zajímal ověci, které měl Timmy rád. Ranní sledování sobotních animáků brali jako jednu ze svých týdenních tradic. Timmyho otec Randy pracoval sedm dní vtýdnu na směny vpapírně, kde nacházela práci většina mužů změsta. Pan Messinger, jemuž patřil novinový stánek, kde si Timmy ajeho dva nejlepší kamarádi Doug Keiser aBarry Smeltzer každý týden kupovali dávku komiksů, jim jednou sdělil, že pokud papírna zkrachuje, celé město zvadne aodporoučí se do háje. Všechny ostatní podniky ve městě, čistírny, hospody, pizzerie Genova, obchod spotravinami, pošta, železářství, autoservis Old Forge, dokonce ikostely, přežívaly aumíraly vzávislosti na tom, jak se dařilo papírně. Pokud měla špatné čtvrtletí papírna, mělo špatné čtvrtletí iměsto. Odbory loni vyhlásily stávku, akdyž vedení neustoupilo, protáhla se stávka na deset měsíců. Timmy si vzpomínal, jak při projížďce městem na kole zahlédl svého otce mezi stávkujícími. Vypadal unaveně azničeně; šoural se jako zombie ve filmu Úsvit mrtvých, který Timmy viděl jednou pozdě vnoci. Vybavoval si, jak si otec stěžoval na stávkokaze ajak mu to tehdy připadalo legrační, dokud mu nevysvětlili, kdo to vlastně stávkokazi jsou. Timmy si stále nebyl jistý, jestli to všechno pochopil. Istávkokazi měli rodiny apotřebovali práci, aby je uživili.

Když stávka konečně skončila, úspory Gracových se stejně jako úspory mnoha dalších lidí smrskly na nulu. Jeho táta proto poslední rok pracoval na prodloužených směnách aochotně bral veškeré přesčasy (apřitom stále otročil sedm dní vtýdnu), aby vydělal zpátky peníze, okteré přišli. Trávil doma jen několik hodin denně, ato spánkem, prací na zahradě, sekáním trávníku nebo péčí ojejich slepice adalší hospodářská zvířata. (Randy Graco měl jako vedlejšák hru na farmáře avčelaře.) Timmy ho proto moc nevídal. Matku zase obvykle zaměstnávaly domácí práce, hraní bridže skamarádkami nebo výpomoc vDámském podpůrném spolku Spring Grove. Logicky tak trávil více času sdědečkem než srodiči. Navzdory tomu, že se děda vzhledem kchatrnému zdraví rychle unavil, brával svého vnuka na ryby kmístní říčce, chodili spolu na procházky do nedalekého Bowmanova lesa ahrávali Pitfall, Asteroids, Combat, River Raid adalší videohry na herní konzoli Atari. Když se na to Dane cítil, občas spolu zajeli do města adopřáli si dva kousky feferonkové pizzy vpizzerii Genova, kde cpali čtvrťák za čtvrťákem do hracích automatů Galaga, Paperboy aMappy, dokud dědečkovi nedošly drobné, což obvykle bylo asi po deseti dolarech. Když se jednou utáty výjimečně sešla dobrá nálada sdnem volna, vyrazili všichni čtyři do Baltimoru na zápas Orioles sYankees. Sdědečkem se vysmívali soupeřovu týmu, dokud je máma nepřiměla zmlknout. Cestou domů oba usnuli na zadním sedadle auta Aries Kjeho rodičů.

Timmy se při těchto vzpomínkách usmál. Doufal, že na tyhle zážitky nikdy nezapomene anestane se mu tak to samé, co sjeho babičkou. Zdálo se, že zapomnětlivost nevyhnutelně přichází sdospělostí. Když se Timmy rodičů občas ptal na některé věci zdoby, kdy vyrůstali, odvětili, že si na ně nepamatují. Všiml si, že to říkají iostatní dospělí svýjimkou dědečka. Timmy chtěl být jako on adoufal, že jeho se zapomínání týkat nebude. Už tak bylo dost hrozné, že si nepamatoval babičku. Nedokázal si představit, že by zapomněl ina chvíle strávené sdědou.

Timmy si byl vědom toho, jaké má štěstí. Ano, jeho táta byl vystresovaný, atím pádem nabručený ze své práce. Aano, jeho máma otci nejspíš až příliš ustupovala, zejména pokud šlo orozhodnutí, která se týkala Timmyho asnimiž často nesouhlasila. Ale Timmy věděl, že ho mají rádi, stejně jako ho má rád jeho dědeček. Mohlo to být horší. Alespoň že rodiče pořád má aoni se mu věnují. Otec jeho kamaráda Douga Keisera před třemi lety utekl. Jednoho večera zmizel zbaru Whistle Stop se servírkou, rodinným autem aobsahem jejich běžného ispořicího účtu. Dougova matka poté začala pít aposlední dobou to vypadalo, že nedělá nic jiného. Nepracuje, akorát pobírá sociální dávky– ahromadí noviny. Ačasopisy. Plechovky od limonád. Nevyžádanou poštu. Kupony. Prázdné láhve. Jako krysa. Po celém domě se jí povalovaly kupky předmětů. Vysoké, vratké hradby odpadků tvořily cestičky přes obývací pokoj, jídelnu achodbu. Kromě Dougovy ložnice byl celý jejich dům prosáklý chlastem aplísní. Okna ažaluzie nechávala celý den zavřené, protože upřednostňovala tmu. Pokud Dougova matka svého syna stále milovala, dávala to najevo zvláštním způsobem. Většinu dní sotva registrovala jeho přítomnost, pokud na něj zrovna kvůli něčemu nehulákala. Doug si mohl přicházet aodcházet, jak se mu zachtělo, protože si ho jeho matka nevšímala anesešlo jí na tom, jestli je doma. Co bylo horší, věnovala víc pozornosti Timmymu sBarrym– až příliš pozornosti. Timmy věděl, že není správné, jak se jich někdy dotýká, jak se na ně usmívá nebo co jim říká. Svými prsty se na jejich pažích zdržovala otrochu déle. Olizovala si rty, když snimi mluvila. Prohýbala se vzádech avystrkovala povislá ňadra. Připomínalo jim to začátek jednoho ztěch dopisů včasopisech Penthouse, které občas četli. Nejspíš se jim to ale jen zdálo. Věděli, že mají bujnou fantazii. ADoug si toho rozhodně nevšiml (apokud ano, nikdy se otom nezmínil). Ale stejně jim někdy připadalo, že je Carol Keiserová nabaluje. Ato bylo prostě divné, protože Carol Keiserová byla dospělá.

Kdykoli měl Timmy na své rodiče vztek, stačilo mu pomyslet na Dougovu matku, ahned se mu to vhlavě srovnalo. Všechno hned vypadalo líp abyl vděčný za to, co má. Když ani to nepomohlo, vždycky mohl myslet na rodiče Barryho. Žádný zchlapců otom, co se děje uBarryho doma, nemluvil. Zvláště pak Barry. Timmy iDoug otom věděli nebo to alespoň tušili. Když nad tím Timmy přemýšlel příliš dlouho, bylo mu do pláče. Ale konkrétní věci mezi nimi zůstávaly nevyslovené, stejně jako podivné chování Dougovy opilecké mámy.

Bylo to tak lepší.

Některé věci mají zůstat nevyřčeny.

Doug aTimmy předstírali, že nevidí Barryho modřiny ařezné rány. „Ateď se vracíme k… Barbaru Thundarrovi!“

Úvodní znělka prostoupila celou místnost. Když reklamy konečně skončily, obrátili svou pozornost zase zpátky kobrazovce.

„Tenhle díl jsem ještě neviděl,“ zabručel dědeček.

„Já jo. Je to repríza. Krysí lidi žijí vpodzemí.“

„To je něco jako ta podzemní klubovna, kterou jste si postavili na hřbitově?“ Timmyho to sdělení zaskočilo tak, že mu došla slova. Nikdo, auž vůbec ne dospělí, nemá vědět oDoupěti. Patří jen jemu, Barrymu aDougovi! Jeho stavbou strávili většinu loňského léta. Vykopali díru dostatečně hlubokou na to, aby se vní dalo stát, adostatečně širokou na to, aby se do ní všichni vešli. Přikryli ji silnými dřevěnými prkny, zkonstruovali padací dveře, pro přísun vzduchu do ní zavedli starou rouru od kamen aprkna pak zakryli plachtou, kterou ukradli zBowmanovy stodoly. Na prkna aplachtu nanesli drny, atím celé Doupě zamaskovali. Kolemjdoucí by nepoznal, že tam něco je. Pracovali na něm každý den od časného rána až do západu slunce. Chlapci byli na svůj konstrukční zázrak pyšní. Shodli se, že to je ta nejlepší klubovna, jakou kdy kdo postavil. Minulý podzim aletošní jaro trávili víkendy tím, že vní vysedávali, četli komiksy aprohlíželi si stará čísla časopisů Hustler aGallery, které Barry ukradl svému otci. Nikdo jiný ojejí existenci neměl vědět.

Dědeček na něj mrkl. „Neboj se. Vaše tajemství je umě vbezpečí. Nikomu nic nepovím.“

„Ale jak jsi na to přišel?“

„Chodil jsem na večerní procházky kolem hřbitova, protože mi to nařídil doktor, apředevším proto, aby máma státou měli trochu času pro sebe, zatímco ty děláš domácí úkoly. Před pár týdny jsem si všiml, že přímo mezi hřbitovem apastvinou Luka Jonese trčí ze země zakrytá roura od kamen. Divil jsem se, kde se tam vzala. Při bližším zkoumání jsem si všiml, že mi půda pod nohama pruží. Praskání těch prken je slyšet, ikdyž jsou pokrytá drny. Takže jsem se vtom trošku pošťoural anašel jsem kožený řemínek trčící zhlíny. Zatáhl jsem za něj– aejhle, dole pod zemí se objevila tajná skrýš.“

„Člověče,“ zašeptal Timmy. „Mysleli jsme, že otom nikdo neví.“

„Taky že neví. Kromě mě, pokud vím. Ajak jsem řekl, nikomu ani slovo. Nechal jsem vám tam dárek. Nenapadlo vás, odkud se vzal ten karetní stolek?“

Vlastně ano, když se otom teď dědeček zmínil. Timmy předpokládal, že jej Barry nebo Doug vylovili zjejich dalšího oblíbeného místa, jímž je městská skládka. Aniž by to Timmy tušil, oni se totéž domnívali oněm. Nikdo znich to dál nepitval anový přírůstek přijali snevšímavostí vlastní všem dvanáctiletým klukům.

„Díky, dědo! To je skvělý.“

„Nestojí to za řeč. Ikdyž, pokud by ti to nevadilo, čas od času bych se zastavil apodíval se na ty hanbaté časopisy, které skladujete vté krabici. Za mých časů takhle dámy nevypadaly.“

Oba se tomu zasmáli, akdyž do obýváku vešla Timmyho máma azeptala se jich, co jim přišlo tak legračního, rozesmáli se ještě víc. Odešla, kroutíc hlavou.

„Poslouchej,“ řekl dědeček. „Nebuď na svého tatíka tak ostrý. Myslí to dobře.“

Timmy se zamračil. „Já vím. Ale trhat plevel je otrava.“

„To teda je. Ale když měl tolik co teď ty, nutil jsem ho dělat totéž. Jen se pokouší chovat tak, jak považuje za správné. Snaží se být otcem. To je těžká práce. Aty se zatím snažíš být klukem adělat to, co považuješ za správné ty. To je taky těžká práce. Otcové asynové se zprincipu neshodnou. Určitě to platilo, když bylo dvanáct tvému tátovi.“

Timmy se marně pokusil představit si tátu ve svém věku nebo dědečka ve věku svého táty.

Sledovali, jak Thundarr, Ookla aprincezna Ariel nakopávají mutantům zadky, aoba se utoho culili. Zaslechli, jak Elizabeth venku volá Randyho.

„Orwell se mýlil,“ řekl dědeček.

„Kdo to je?“

„George Orwell. Byl to slavný spisovatel. Nejspíš se oněm budeš učit, až budeš trochu starší. Napsal knihu, která se jmenuje 1984. Odehrává se vsoučasnosti, ale tehdy to samozřejmě byla budoucnost. Společnost na tom měla být vroce 1984 bledě. Měla to být mizerná doba kživotu. Ale mýlil se. Dnešek je ze všech nejlepší.“

Deset minut poté, co Thundarr skončil, se ozvalo zaklepání na vchodové dveře. Timmy otevřel. Ve dveřích stál Doug, byl celý zadýchaný alapal po dechu. Jeho bílé, blátem potřísněné kolo BMX Mongoose leželo povalené na dvoře. Ve dvanácti letech měl Doug prsa jako holka. Byl to následek příliš mnoha tyčinek KitKat amisek zmrzliny Turkey Hill. Když tam tak nervózně přešlapoval, prsa se mu natřásala. Vpodpaží se mu tvořily tmavé koláče potu. Tlusté brýle měl zamlžené ačelo mu pokrýval pot. Na pihovatém obličeji mu naskakovaly tmavé fleky.

Doug třímal dlouhou černou plastovou tubu avzrušeně jí mával.

„Hotovo,“ zahekal. „Pracoval jsem na tom celou noc. Musíš to vidět!“

„No dobře,“ opáčil Timmy. „Tak to vytáhni.“

Doug, který se stále snažil popadnout dech, zavrtěl hlavou. „Až vDoupěti. Vyzvedneme Barryho aprohlédneme si to tam.“

Timmy se ohlédl. Jeho dědeček pořád seděl na pohovce, ale po rodičích nebylo ani stopy.

„Teď nemůžu,“ zašeptal. „Táta říkal, že musím vytrhat plevel. Už na tom venku dělá. Bude se zlobit, jestli mu nepomůžu.“

„Klidně běž,“ řekl mu dědeček. „Tohle zní důležitěji. Já to stvým tátou vyřídím.“

Timmy se usmál. „Určitě? Říkal jsi, že dělá to, co považuje za nejlepší.“

Dědeček mávl rukou. „Určitě, žádný problém. To, že si myslí, že je to něco nejlepší, ještě nemusí znamenat, že to tak opravdu je. Sakra, vždyť je první den letních prázdnin. Kluci vtvém věku by si měli hrát aobjevovat svět. Nemáte pracovat. Toho si užijete, až budete starší. Ještě vám to nedochází, ale tohle jsou nejšťastnější dny vašeho života. Užívejte si, dokud můžete.“

Odmlčel se, odkašlal si apropnul prsty, jako by ztratil cit vlevičce. Potřásl hlavou apokračoval. Jeho hlas zeslábl. „Akromě toho ti máma stejně pořád říká, že bys měl trávit čas venku místo vysedávání před televizí, koukání na animáky ahraní arkádovek. Nebo ne?“

„Přesně!“

„Tak už běž. Bavte se, kluci. Potom vám natrhnu zadek vPitfallu. Konečně jsem přišel na to, jak se dostat přes ty zatracené škorpióny.“

„Díky, dědo!“ Timmy vyběhl ze dveří apak znáhlého popudu udělal něco, co od svých dvanácti let už moc nedělal. Otočil se, rozběhl se kdědečkovi aprudce ho objal. Ten vpředstíraném překvapení zasténal ajednou rukou mu stisk oplatil. Volnou ruku stále ještě propínal.

„Mám tě rád, dědo.“

„Já tebe taky, kluku.“

Políbil jej na čelo aTimmy ucítil jemný závan kouře zdýmky, což bylo další zdědečkových tajemství, protože doktor aTimmyho rodiče mu kouření zakázali.

„Jsi vpořádku?“ zeptal se Timmy.

„Jistě,“ zafuněl. „Jen mi dnes ráno trochu dochází dech. Asi si půjdu lehnout adám si šlofíka, zatímco budete pryč. Utíkej, než se máma státou vrátí. Apozor, ať vás táta nezmerčí, jak odcházíte.“

Rozcuchal vnukovi vlasy, jež měl Timmy sestříhané stejně jako Kevin Bacon ve filmu Bez dozoru, který Timmy srodinou viděli před pár měsíci.

„Vypadá to, jako by ti na hlavě chcípl dikobraz.“

„Aspoň nejsem šedivec.“

„Počkej, až ti bude tolik co mně.“ Dědeček znovu propnul ruku. Zatvářil se, jako by měl zažívací potíže.

„Určitě jsi vpořádku, dědo?“

„Určitě. Ateď už běž. Zmiz odsud.“

„Mám tě rád,“ zavolal Timmy ještě jednou přes rameno.

„Já tebe taky.“

Timmy vyšel za Dougem na dvůr. Jeho vlastní BMX Mongoose stálo zaparkované vedle chodníku, stojan se bořil do trávy. Kluci naskočili na kola arozjeli se po příjezdové cestě.

„Viděl to někdo další?“ zeptal se Timmy. Doug zavrtěl hlavou.

„Máma osobě furt ještě neví.“

„Zčeho jsi tak zadýchaný?“

„Číhal na mě Chňapák. Když jsem jel kolem, vyletěl zpříjezdovky amálem mě hryzl do kotníku.“

Chňapák aneb postrach jejich existence (spolu sobčasnou šikanou vykonávanou grázly ze sousedství Ronnym, Jasonem aStevem) byl černý dobrman patřící rodině Sawyerových. Sawyerovi vlastnili mléčnou farmu usilnice mezi Dougovým aTimmyho domem. Na druhé straně cesty ležel Bowmanův les. Kluci museli projít přes Chňapákovo území pokaždé, když šli kDougovi. Pes se obvykle zdržoval poblíž statku, ale jakmile projížděli kolem na kole, nějaký šestý smysl ho upozornil na jejich přítomnost, ať byli potichu sebevíc. Pokud nebyl přivázaný– což se stávalo často–, vyrazil se štěkotem avrčením po příjezdové cestě. Nejedny tenisky aponožky už na tato setkání doplatily. Barrymu na lýtku zůstala jizva po tom, co se do něj Chňapák téměř před dvěma lety zakousl.

Byla to jedna zmála Barryho jizev, jejíž původ Timmy sDougem dokázali identifikovat.

„Já toho psa nenávidím,“ zamumlal Timmy, když mířili ke konci příjezdovky.

„Jo. Jednou mu dáme za vyučenou.“

Timmy přikývl. Posledních pár týdnů spřádal plán, jak dát Chňapákovi co proto, ale kamarádům otom ještě neřekl.

Gracovic dům, stojící na úbočí kopce, byl bungalov se třemi ložnicemi advěma akry pozemku. Zahrada se rozkládala na zadní straně pozemku; sousedila sdomem Barryho rodičů ase stavením Billa aKaren Wahlových, což byl postarší bezdětný pár. Za normálních okolností by Timmy aDoug přešli zahradu azamířili vzhůru do kopce. Ale tu právě okupoval Timmyho táta avytrhával plevel, který měl mít na starost Timmy. Řídili se proto dědečkovou radou avzali to oklikou.

Tohle byl jejich svět aoni mu vládli; tři králové, kteří nikdy nezestárnou anavždy jim bude dvanáct. Léto teprve začínalo, dny byly dlouhé až nekonečné ajejich starosti iúzkosti se na pozadí temně modré oblohy jevily nicotně.

Doug si zočí otřel pot. „Znáš ten automat sFroggerem dole vPrádelně?“

„Jasně.“

„Včera jsem na něm nahrál nový nejvyšší skóre. Ale pak ho Ronny Nace vytrhl ze zásuvky avšechno vymazal.“

„Ronny je hajzl.“

„Jo. Byl nasranej, protože jsem na jukeboxu pustil tu novou písničku od kapely Toto.“

„Bože,“ zaúpěl Doug. „To je smrad.“ Když kolem ní procházeli, přidali do kroku.

„Anení?“

„Aco cítíš?“