THE EXORCIST: 40th Anniversary Edition by William Peter Blatty

Copyright © 1971, 2011 by Wiliam Peter Blatty

By arrangement with the Proprietor. All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jakub Marx, 2023

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3997-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3998-1 (mobi)

přeložil Jakub Marx

Pro Julii

Když [Ježíš] vystoupil na břeh, vyšel proti němu jakýsi muž z toho města, který byl posedlý démony… Neboť ho [nečistý duch] velice často zachvacoval; tehdy ho poutali řetězy… ale on pouta vždy přerval… Ježíš se ho zeptal: „Jaké je tvé jméno?“ Odpověděl: „Legie.“

– Lukáš 8,27–30

JAMES TORELLO: Pověsili jsme Jacksona na řeznickej hák. Byl tak těžkej, že ten hák vohnul. Visel tam tři dny, než zkapal.

FRANK BUCCIERI (hihňá se): Jackie, měls toho chlápka vidět. Byl jak slon, a když do něj Jimmy vrazil elektrickej bodec na dobytek…

TORELLO (vzrušeně): Pěkně sebou na tom háku házel, Jackie. Chrstli jsme na něj vodu, aby bodec líp probíjel, a von křičel…

– ÚRYVEK Z ODPOSLECHU FBI – TELEFONICKÝ HOVOR COSA

NOSTRY, KTERÝ SOUVISEL S VRAŽDOU WILLIAMA JACKSONA

Pro některé věci, které komunisti udělali, žádné jiné vysvětlení neexistuje. Jako ten kněz, kterému do lebky zatloukli osm hřebů… A potom ten případ sedmi malých kluků a jejich učitele. Zrovna se modlili otčenáš, když tam vpadli vojáci. Jeden vytasil bajonet a uřízl učiteli jazyk. Jiný vzal jídelní hůlky a těm sedmi chlapcům je vrazil do uší. Jak má člověk k takovým případům přistupovat?

– DOKTOR TOM DOOLEY

Dachau

Osvětim

Buchenwald

PROLOG

Severní Irák…

Přestože starému muži v žáru slunce vyrašily na čele krůpěje potu, svíral v rukou sklenici horkého sladkého čaje, jako by si je chtěl zahřát. Nemohl se té předtuchy zbavit. Lepila se mu na záda jako studené mokré listí.

Vykopávky skončily. Celou sídlištní mohylu proseli vrstvu po vrstvě, veškerý obsah prozkoumali, označili štítkem a odeslali pryč – korálky a přívěsky, glyptiky, faly, hmoždíře z broušeného kamene s okrovými skvrnami a leštěné hrnce. Nic výjimečného. Asyrská toaletní skříňka ze slonoviny. A člověk. Lidské kosti. Křehké pozůstatky kosmického utrpení, jež jej kdysi přinutilo položit si otázku, jestli je hmota Lucifer, který se snaží vyškrábat zpátky ke svému Bohu. Avšak nyní to již chápal lépe. Vůně lékořice a tamaryšku přiměla muže upřít pohled na kopce porostlé mákem, na pláně rákosu a na hrbolatou, kamenitou cestu, která se jako šíp vrhala střemhlav vstříc dalekým hrůzám. Severozápadně ležel Mosul, východně Irbíl, jižně byl Bagdád a Kirkúk a ohnivá výheň Nabukadnesarova. Posunul si nohy zastrčené pod stolem, který stál před osamělou čajovnou u silnice, a zadíval se na skvrny od trávy na svých botách a khaki kalhotách. Upil čaje. Vykopávky skončily a cosi jiného začínalo. Ale co? Oprášil tu myšlenku, jako by to byl nález právě vykopaný v jílu, avšak katalogizovat ji nemohl.

Z čajovny kdosi zasípal a k muži se přišoural seschlý majitel. Prach rozvířily jeho boty ruské výroby, které nosil jako pantofle, takže mu jejich zadní část sténala smáčknutá pod patami. Na stůl padl jeho tmavý stín.

„Kaman šáj, chavádža?“

Muž oděný v khaki zavrtěl hlavou a pohled při tom upíral na boty bez tkaniček obalené ztvrdlou vrstvou trosek bolesti žití. Materie kosmu, proběhlo mu hlavou. Hmota, a přece nakonec duch. Tento duch i Kurdovy boty pro něj představovaly jen různou podobu zásadnější hmoty – hmoty, která je prapůvodní a naprosto odlišná.

Stín se pohnul. Kurd stál a čekal jako dávný dluh. Starý muž v khaki vzhlédl k očím, jež byly zvlhlé a vybělené, jako by měl majitel čajovny duhovky potažené membránou vaječné skořápky. Zelený zákal. Dříve by tohoto bližního milovat nedokázal. Vytáhl peněženku a zapátral mezi jejími potrhanými, zmačkanými nájemníky po minci. Objevil několik dinárů, irácký řidičský průkaz a vybledlou kartičku s katolickým kalendářem, který byl dvanáct let starý. Na zadní straně stálo: KOLIK VĚNUJEME CHUDÝM, TOLIK SI ODNESEME PO SMRTI S SEBOU. Zaplatil za čaj a spropitné padesát filů nechal ležet na odřeném stole barvy smutku.

Šel k džípu. Zasunul klíček do zapalování a ticho rozčeřilo pronikavé cvaknutí. Na okamžik se zarazil a upřel zadumaný pohled do dáli, kde se rýsoval plochý pahorek města Irbíl, jež čnělo do výše a mihotalo se v horkém oparu jako ostrov plovoucí po nebi a jehož zchátralé střechy se vznášely v oblacích jako požehnání pomazané blátem a rozbité na padrť.

Listí se mu k pokožce na zádech přimklo ještě pevněji.

Cosi vyčkávalo.

„Alláh mák, chavádža.“

Zkažené zuby. Kurd mu se širokým úsměvem mával na rozloučenou. Muž v khaki zašátral v hloubi svojí bytosti po troše vřelosti, a když ji našel, zamával a strojeně se usmál. Jakmile odvrátil pohled, úsměv mu povadl. Nastartoval a excentrickým obratem na malém prostoru se otočil do protisměru a zamířil k Mosulu. Kurd se za ním díval, zmatený z pocitu ztráty, kterým se jeho srdce naplnilo při pohledu za zrychlujícím džípem. Co to vlastně zmizelo? Co to jenom cítil v přítomnosti toho cizince? Jakousi jistotu, vybavoval si. Pocit bezpečí a hlubokého blaha, který se nyní vzdaloval spolu s uhánějícím džípem. Najednou si připadal podivně osamocený.

Deset minut po šesté byl důkladný soupis u konce. Mosulský správce starožitností, Arab s povislými tvářemi, pečlivě zapisoval do účetní knihy na stole poslední položku. Na okamžik se zarazil, zvedl ke svému příteli pohled a namočil hrot pera do kalamáře. Muž v khaki vypadal ztracený v myšlenkách. Stál u stolu s rukama v kapsách a shlížel na jakýsi vyschlý, štítkem označený střípek minulosti. Správce ho chvíli zvědavě bez hnutí pozoroval. Pak se vrátil k položce rozepsané jistým, drobounkým a úhledným písmem, až si při pohledu na hodiny konečně oddechl a odložil pero. Vlak do Bagdádu odjíždí v osm. Savým papírem vysušil stránku a nabídl muži čaj.

Muž v khaki s pohledem stále upřeným na předmět na stole zavrtěl hlavou. Arab se na něj s matným pocitem znepokojení zadíval. Co to jen visí ve vzduchu? Něco rozhodně ano. Postavil se a přistoupil blíž. Potom Arab pocítil v zátylku slabé mravenčení, když se jeho přítel nakonec pohnul, uchopil amulet a zamyšleně ho potěžkal v dlani. Byl to zelený kamínek ve tvaru hlavy démona Pazuzu, který ztělesňuje jihozápadní vítr a vládne říši neduhů a chorob. Hlava byla propíchnutá. Člověk, jemuž amulet patřil, ho nosil jako štít.

„Zlé vyhánět zlým,“ šeptl správce. Malátně se ovíval francouzským vědeckým časopisem, který měl na obálce otisk od palce umazaného olivovým olejem.

Jeho přítel se ani nepohnul. Nepromluvil. Správce naklonil hlavu ke straně. „Něco se děje?“ zeptal se.

Žádná odpověď.

„Otče Merrine?“

Muž v khaki jako by jej stále neslyšel. Veškerou pozornost upíral k amuletu, svému poslednímu nálezu. Když ho po chvilce položil, zvedl k Arabovi tázavě zrak. Něco říkal?

„Ne, otče. To nic.“

Tiše se rozloučili.

U dveří správce stiskl starému muži ruku silněji než dříve.

„Mé srdce si přeje, abyste neodcházel.“

Tichá odezva jeho přítele zahrnovala zmínku o čaji, o čase a o čemsi, co je nutné vykonat.

„Ne, ne, ne, já myslel domů!“

Mužův zrak utkvěl na ždibečku vařené cizrny, který ulpěl v koutku Arabových úst, a přesto byl jeho pohled nepřítomný. „Domů,“ zopakoval.

To slovo mělo nádech konečnosti.

„Do Států,“ dodal arabský správce a okamžitě začal přemítat, proč to vlastně udělal.

Muž oděný v khaki se zahleděl do temnoty jeho obav. Milovat tohoto bližního pro něj nikdy nebylo těžké. „Sbohem,“ hlesl. Potom se rychle otočil a vstoupil do houstnoucího šera ulic. Vydal se na cestu domů, jejíž délka jako by nebyla stanovená.

„Tak zase za rok!“ zavolal za ním správce ze dveří. Muž v khaki se však neohlédl. Arab sledoval jeho zmenšující se postavu, když muž šikmo překračoval úzkou ulici a málem ho srazila rychle jedoucí drožka, v jejíž kabině seděla postarší tělnatá Arabka. Její tvář byla pouhým stínem za černým krajkovým závojem, který jí splýval přes obličej jako rubáš. Správce hádal, že pospíchá na nějakou schůzku. Svého chvátajícího přítele brzy ztratil z očí.

Muž v khaki kráčel vpřed, hnaný vnitřním puzením. Setřásl město ze zad a pronikl skrz předměstí až k řece Tigris, kterou spěšnými kroky překročil, avšak poblíž rozvalin začal zpomalovat, neboť jeho počínající tušení získávalo s každým krokem pevnější, děsivější podobu.

Přesto to musel zjistit. Aby se mohl připravit.

Prkno přes kalný proud řeky Chosr pod jeho vahou zavrzalo. A pak už stál na pahorku, kde se kdysi blyštělo město Ninive s patnácti branami, obávané doupě asyrských hord. Nyní leželo rozvalené v krvavém prachu vlastního předurčení. A přece tady byl, stále naplňoval ovzduší, ten Druhý, jenž pustošil jeho sny.

Muž oděný v khaki procházel mezi rozvalinami. Chrám boha Nabua. Chrám bohyně Ištar. Vnímal, jak se chvěje vzduch. U Aššurbanipalova paláce se zastavil a zvedl zrak k ohromné vápencové soše, která se tyčila in situ. Měla roztřepená křídla a místo nohou pařáty, vyčnívající pahýlovitý penis cibulovitého tvaru a ústa doširoka roztažená v hrozivém šklebu. Démon Pazuzu.

Muž v khaki náhle svěsil ramena.

Sklonil hlavu.

Nyní věděl.

Už to přichází.

Zadíval se do prachu na zrychlující stíny. Sluneční kotouč začínal klesat za okraj světa a k muži dolehl tlumený štěkot smeček zdivočelých psů, které se toulaly periferií města. Shrnul si dolů rukávy košile a zapnul si je. Zvedl se chladný vítr, který vanul od jihozápadu.

Muž urychleně vyrazil směrem k Mosulu, na svůj vlak, a srdce mu svíralo mrazivé přesvědčení, že se mu po stopě brzy pustí odvěký nepřítel, jehož tvář nikdy nespatřil.

Jeho jméno ale znal.

ČÁST I

ZAČÁTEK

PRVNÍ KAPITOLA

Jako krátký záblesk vybuchujících sluncí odsouzených kzániku, který se matně obtiskne vočích slepce, minul začátek té hrůzy téměř bez povšimnutí, jelikož se na něj ve stínu následujících událostí vpodstatě zapomnělo asnad si ho sní ani nikdo nespojil. Bylo to těžké posoudit.

Pronajatý dům byl skličující. Atěsný. Cihlová koloniální stavba pohlcená břečťanem ve washingtonské čtvrti Georgetown. Naproti přes ulici byl okraj areálu Georgetownské univerzity, zatímco strmý násep vzadu za domem se prudce svažoval krušné ulici M ahned za ní tekla řeka Potomac. Bylo prvního dubna krátce po půlnoci avdomě vládlo ticho. Chris MacNeilová seděla opřená vposteli aprocházela si text na zítřejší natáčení. Její dcera Regan spala vpokoji na konci chodby. Vpřízemním pokoji poblíž spižírny spali Willie sKarlem, pár středního věku sloužící vdomácnosti. Přibližně v0:25 Chris zvedla oči od scénáře anechápavě svraštila čelo. Zaslechla jakési klepání. Znělo zvláštně, tlumeně. Jakoby zhloubky. Zvuky seskupené do rytmu. Mimozemský kód vyťukávaný nebožtíkem.

Divný.

Na okamžik se do zvuků zaposlouchala apak je pustila zhlavy. Klepání však nepřestávalo, takže se nemohla soustředit. Praštila scénářem opostel.

Kristepane, už mě to fakt štve!

Vstala ašla zjistit, co se děje.

Vyšla na chodbu arozhlédla se. Zdálo se, že klepání vychází zReganina pokoje.

Co tam vyvádí?

Jak se blížila chodbou, klepání postupně zesilovalo azrychlovalo, akdyž otevřela dveře avstoupila do pokoje, zničehonic ustalo.

Co se to krucinál děje?

Její rozkošná jedenáctiletá dcerka spala přitulená kvelké plyšové pandě svypoulenýma očima jménem Pookey, vybledlé po letech muchlání amlaskavých, vřelých, vlhkých polibků.

Chris tiše přistoupila kposteli, naklonila se azašeptala: „Rags? Jsi vzhůru?“

Dýchala pravidelně, ztěžka azhluboka.

Chris se zběžně rozhlédla po místnosti. Proužky slabého, bledého světla dopadaly na Reganiny obrazy asochy ina ostatní plyšáky.

Fajn, Rags. Máma zvedla zadek aje tady. No tak, ven stím! Řekni „Apríl“!

Chris však dobře věděla, že Regan podobné hry nehraje, že je spíš plaché abázlivé povahy. Tak kdo je tím vtipálkem? Napůl spící mysl, která vnucuje řád rachotivým zvukům vtopných avodovodních trubkách? Kdysi vhorách vBhútánu Chris několik hodin upřeně hleděla na buddhistického mnicha, který dřepěl na zemi ameditoval. Nakonec měla dojem, že ho vidí levitovat, ale když později tu příhodu někomu líčila, vždycky dodávala „možná“. Amožná, pomyslela si, že inyní si její mysl, ta neúnavná konstruktérka iluzí, ono klepání poněkud přikrášlila.

Nesmysl! Vždyť jsem to slyšela!

Najednou vrhla letmý pohled ke stropu.

Odtamtud to jde! Slyšela nepatrné škrabání.

Do háje, máme vpodkroví krysy! Krysy!

Povzdechla si. To je ono. Ty jejich dlouhé ocasy. Buch, buch! Pocítila zvláštní úlevu. Apotom si uvědomila, že jí je zima. Vpokoji byl chlad.

Chris šla po špičkách zkontrolovat okno. Bylo zavřené. Poté se dotkla topení. Hřálo.

Co to má být?

Zmatená se vrátila kposteli apoložila Regan ruku na tvář. Byla hlaďounká jako myšlenka alehce zpocená.

Asi jsem nemocná!

Chris se na dceru zahleděla, na její nosík natočený vzhůru apihovatý obličej, avnáhlém návalu vřelosti se kní sklonila apolíbila ji na tvář. „Mám tě moc ráda,“ zašeptala. Potom se vrátila do své ložnice azalezla se scénářem zpátky do postele.

Chris ještě chvíli studovala roli. Šlo okomediální muzikálové zpracování filmu Pan Smith přichází, kam přidali vedlejší dějovou linku pojednávající ovzpouře na univerzitě. Chris účinkovala vhlavní roli. Hrála přednášející psychologie, která je na straně rebelů. Tu postavu nesnášela. Tohle je příšerná scéna! pomyslela si. Úplná blbost! Sice byla bez formálního vzdělání, ale žádný slogan si nikdy nespletla spravdou ajako zvídavá sojka neúnavně klovala do prázdných slov, dokud neodhalila ryzí skutečnost, která vnich byla ukrytá. Proto jí příčina vzpoury připadala zhola nesmyslná. Cože? Proč? lámala si hlavu. Generační propast? To je kravina, vždyť mi je třicet dva. Je to prostě pitomost ahotovo, je to…!

Klídek. Už jenom týden.

VHollywoodu dokončili interiéry. Zbývalo natočit jen několik venkovních scén vareálu Georgetownské univerzity. Začínalo se zítra.

Padala jí víčka. Šla na ni ospalost. Otočila na prapodivně otrhanou stránku. To měl na svědomí Burke Dennings, její britský režisér. Pokaždé když byl obzvlášť nervózní, roztřesenýma rukama utrhl zokraje stránky nejbližšího scénáře úzký proužek apomalu, kousek po kousku ho rozžvýkal, až mu vústech zbyla jen mokrá kulička.

Střelený Burke, řekla si vduchu Chris.

Zakryla rukou zívnutí asláskou pohlédla na okraj scénáře. Stránky vypadaly jako ohryzané. Vzpomněla si na krysy. Ty potvory ale mají cit pro rytmus, pomyslela si. Zapsala si do paměti, že ráno musí nakázat Karlovi, aby na ně nastražil pasti.

Prsty povolily ascénář jí vyklouzl zrukou. Nechala ho spadnout. Pitomost, nadávala vduchu. Je to pitomost. Zašátrala rukou po vypínači. Tak. Povzdechla si anějakou dobu bez hnutí ležela. Skoro už spala. Apotom ze sebe lenivým pohybem skopla přikrývku.

Je horko! Hrozné horko, krucinál! Znovu si vybavila nepochopitelný chlad uRegan vpokoji ahlavou jí bleskla vzpomínka na natáčení filmu sEdwardem G. Robinsonem, legendární hvězdou gangsterských filmů čtyřicátých let. Tenkrát nechápala, proč se při každé scéně, kterou spolu točí, málem třese zimou, až si uvědomila, že ten mazaný starý veterán se vždycky postaví před její hlavní světlo. Na rtech se jí objevil rozpačitý úsměv, nepatrný jako mlžný opar lehce přichycený na okenních tabulkách. Chris usnula. Azdálo se jí osamotné ohromující podstatě smrti, osmrti, jako by to bylo cosi dosud neznámého. Když ono cosi zazvonilo, Chris zalapala po dechu, rozplynula se azmizela vprázdnotě apři tom si pořád dokola opakovala: „Jednoho dne už nebudu, umřu, přestanu existovat na věky věků, ach jo, tati, nedovol to, ať to nedělají, nedovol, aby ze mě zbyla věčná nicota…“ AChris se rozpouštěla arozpadala ado toho to zvonění, pořád něco zvoní–

Telefon!

Vyskočila asáhla po telefonu, stlukoucím srdcem ažaludkem na vodě. Její nitro bylo bez tíže atelefon vyzváněl.

Zvedla sluchátko. Byl to asistent režie.

„Všest buď vmaskérně, kotě.“

„Dobře.“

„Jak ti je?“

„Jako bych šla spát teprve před chvílí.“

Asistent režie se zasmál. „Tak zatím.“

„Jo, jo.“

Chris zavěsila. Chvíli seděla abez hnutí přemýšlela osvém snu. Osnu? Nebyla to spíš myšlenka vpoločase probuzení? Ta děsivá průzračnost! Záblesk lebky. Nebytí. Nezvratnost. Nedokázala si to představit.

Bože, tak to přece není!

Zkroušeně sklopila hlavu.

Ale je.

Po špičkách došla do koupelny, oblékla si župan apak svižnou, cupitavou chůzí sešla po starých schodech zborového dřeva do kuchyně, kde nad vším vynikalo prskání slaniny.

„Dobré ráno, paní MacNeilová!“

Šedivá, shrbená Willie smodrými váčky pod očima vymačkávala šťávu zpomerančů. Měla lehký přízvuk. Švýcarský, jako Karl. Utřela si ruce do papírové utěrky avydala se ke sporáku.

„Já si tam skočím, Willie.“ Chris, vnímavá jako vždy, si totiž povšimla, jak znaveně hospodyně vypadá. Willie jen cosi zamručela aobrátila se zpátky ke dřezu, zatímco herečka si nalila kávu aposadila se do jídelního koutu, kde se při pohledu na svůj talíř láskyplně usmála, když na jeho bílém povrchu zpozorovala bílou růži snádechem červené. Regan. Andílek. Častokrát když Chris ráno pracovala, Regan tiše vyklouzla zpostele, sešla do kuchyně apoložila na matčin prázdný talíř květinu, načež se sočima plnýma ospalků tápavě odebrala zpátky do postele. Anyní Chris slítostí potřásla hlavou, neboť si vzpomněla, že pro ni původně zvažovala jméno Goneril. No ovšem. Jasná věc. Připravit se na nejhorší. Chris se při té vzpomínce pousmála. Dala si doušek kávy, akdyž znovu pohlédla na růži, její výraz nakrátko posmutněl avzelených očích ve vyhublé tváři se objevil žal. Vybavila si jinou květinu. Její syn Jamie. Zemřel již před lety jako tříletý, když byla mladičká Chris neznámou sboristkou na Broadwayi.

Přísahala tenkrát, že už se nikdy nikomu neoddá tak jako Jamiemu ajeho otci, Howardu MacNeilovi. Azatímco se její sen osmrti měnil vpáru stoupající zhorké černé kávy, pozvedla zrak od růže iod svých myšlenek, jelikož před ni Willie postavila sklenici džusu.

Chris si vzpomněla na krysy.

„Kde je Karl?“

„Tady, paní!“

Mrštně jako kočka vklouzl dovnitř dveřmi poblíž spižírny. Rázný, apřece uctivý, tiskl si kbradě útržek papírového kapesníku vmístě, kde se řízl při holení. „Ano?“ šeptl, když se náhle objevil ustolu, svalnatý avysoký, sjiskrným pohledem, orlím nosem aholou hlavou.

„Karle, máme vpodkroví krysy. Obstarej nějaké pasti.“

„Tam jsou krysy?“

„Teď jsem to říkala.“

„Ale vpodkroví je čisto.“

„Fajn, tak asi máme čistotné krysy!“

„Žádné tam nejsou.“

„Karle, vnoci jsem je slyšela.“

„Třeba to bylo potrubí,“ zkoušel další možnosti Karl, „nebo prkna.“

„Nebo krysy! Co kdyby ses se mnou přestal hádat ašel ty zatracené pasti koupit?“

„Ano! Jdu pro ně!“ odvětil Karl již na odchodu.

„Nemusíš hned, Karle! Obchody mají ještě zavřeno!“

„Mají zavřeno!“ volala za ním káravě Willie.

Jenže Karl už byl ten tam.

Chris sWillie si vyměnily pohledy azavrtěly hlavou. Potom se Willie vrátila ke slanině. Chris upila kávy. Je zvláštní. Podivín, pomyslela si. Byl pracovitý, stejně jako Willie. Velmi loajální adiskrétní. Apřece vní vyvolával jakýsi těžko popsatelný neklid. Čím to jen je? Tím jemným nádechem arogance? Ne. Něčím jiným. Nedokázala to však přesně určit. On iWillie se jí starali odomácnost už skoro šest let, aKarl přesto zůstával skrytý za maskou– byl mluvícím, dýchajícím, nepřeloženým hieroglyfem, který se jí na nohou dlouhých jako chůdy stará opochůzky. Za maskou se však tu atam cosi pohnulo aChris zaslechla tikot jeho ústrojí– snad to bylo jeho svědomí. Ozval se skřípot vchodových dveří, které se otevřely azase zavřely. „Mají zavřeno,“ zamumlala Willie.

Chris ukousla kousek slaniny avrátila se do pokoje, kde si oblékla kostým tvořený svetrem asukní. Při pohledu do zrcadla se vážně podívala na své krátké zrzavé vlasy, které vypadaly neustále rozčepýřené, ana malý, vydrhnutý obličej posetý pihami. Potom zašilhala, připitoměle se zašklebila avduchu si řekla: Nazdárek sousedko, ty malá fešando! Můžu si promluvit stvým manžílkem? Smilencem? Nebo spasákem? Ale ne, tvůj pasák je vchudobinci? To je krutý! Vyplázla na sebe jazyk. Pak svěsila ramena. Kristepane, to je život! Uchopila svou krabici na paruky, odšourala se do přízemí avyšla na rušnou ulici lemovanou stromořadím.

Na okamžik zůstala stát před domem, aby se nadýchala čerstvého ranního vzduchu plného příslibů vtlumeném každodenním ruchu probouzejícího se života. Toužebně se zadívala doprava na příkré staré kamenné schody, které hned vedle domu prudce klesaly hluboko dolů do ulice M, aoněco dál na starobylé cihlové rokokové věžičky ataškovou střechu ve středomořském stylu nad horním vchodem staré budovy Car Barn. Pěkný. Pěkná čtvrť, pomyslela si. Co kdybych se tady usadila, do háje? Koupila ten dům azačala žít? Zvon na věžních hodinách vkampusu Georgetownské univerzity začal vyzvánět hlubokým, dunivým tónem. Melancholická ozvěna rozechvívala hladinu blátivě hnědé řeky aprosakovala až do hereččina znaveného srdce. Kráčela vstříc své práci, té otřesné šarádě aslaměné, groteskní imitaci prachu.

Prošla hlavní branou kampusu ajejí deprese ustoupila. Ještě více se pak zmírnila, když Chris pohlédla na řadu přívěsů se šatnami, jež stály vyrovnané podél příjezdové cesty ujižní obvodové zdi. Avosm ráno při prvním záběru toho dne již byla téměř sama sebou, poněvadž se začala hádat kvůli scénáři.

„Hej, Burku! Můžeš mi říct, co je to za hovadinu?“

„Aha, takže scénář máš. Výborně!“ Režisér Burke Dennings, který byl štíhlé adrobné postavy aměl tik vlevém oku plném nezbedného lesku, rozechvělými prsty schirurgickou přesností odtrhl úzký proužek ze stránky jejího scénáře auchechtl se: „Asi ti ho kousek zbaštím.“

Stáli na prostranství před hlavní administrativní budovou univerzity vhloučku komparzistů, herců ačlenů hlavního filmového štábu, kde na trávníku nahodile postávalo několik diváků zejména zjezuitské fakulty. Znuděný kameraman sáhl po magazínu Daily Variety aDennings si útržek papíru strčil do úst azahihňal se. Dech mu páchl prvním ranním ginem.

„Jo, jsem strašně rád, že se ti scénář dostal do rukou!“

Dennings, nevyzpytatelný padesátník křehkého vzezření, okouzloval svým výrazným britským přízvukem, který dodával jeho řeči takovou úsečnost apreciznost, že ity nejobhroublejší výrazy vyzněly zjeho úst uhlazeně, akdyž pil, působil dojmem, že každou chvíli propukne vhurónský smích. Neustále jako by se musel úporně snažit, aby si zachoval chladnou hlavu.

„No tak, ven stím, kotě. Co se děje? Co se ti nezdá?“

Vdané scéně měl podle scénáře děkan smyšlené fakulty promluvit ke shromáždění studentstva, aby zabránil hrozící protestní stávce. Chris poté měla vyběhnout po schodech na prostranství před budovou, vyrvat děkanovi zrukou megafon, ukázat na hlavní administrativní budovu azakřičet: „Jdem ten barák srovnat se zemí!“

„To vůbec nedává smysl,“ řekla Chris.

„Je to naprosto jasný,“ mlžil Dennings.

„Opravdu? Tak mi to vysvětli, Burku-Turku. Proč by měli bourat budovu, krucinál? Proč jako? Jak to je podle tebe myšlené?“

„Ty se mi posmíváš?“

„Ne, jen se ptám ‚proč?‘.“

„Protože má chatrný základy, kotě!“

„Ten scénář?“

„Ne, ta budova!“

„Ale no tak, Burku, kní se to vůbec nehodí. Její postava taková není. Tohle by neudělala.“

„Udělala.“

„Neudělala.“

„Mám předvolat autora? Myslím, že je vPaříži.“

„Schovává se tam?“

„Ne, prcá!“

Dennings ze sebe vyrazil to slovo sbezvadnou dikcí, azatímco ten řízný zvuk stoupal vzhůru ke gotickým věžičkám, liščí očka se mu zaleskla ve tváři jako zlaté penízky. Chris mu vzáchvatu smíchu padla kolem ramen. „Ach jo, Burku, ty jsi nemožný, sakra!“

„Je to tak.“ Pronesl to jako Caesar, který skromně potvrzuje zprávy otom, že už třikrát odmítl korunu. „Můžeme pokračovat?“

Chris ho nevnímala. Mezitím totiž vrhla kradmý, rozpačitý pohled na jezuitu, čtyřicátníka, který stál vkordonu diváků, aby zjistila, zda ten neslušný výraz zaslechl. Měl tmavý, ostře řezaný obličej. Jako oprýskaná tvář boxera. Vjeho očích bylo cosi smutného, jakýsi žal, apřesto působily vřele apovzbudivě, když se jejich pohledy setkaly aon súsměvem pokýval hlavou. Slyšel to. Letmo se podíval na hodinky aodešel.

„Povídám, můžeme pokračovat?“

Chris se roztržitě otočila. „Jasně, Burku, jdeme na to.“

„Chvála Bohu.“

„Ne, počkej!“

„Prokristapána!“

Postěžovala si na zakončení scény. Měla pocit, že vrcholí její replikou, anikoli tím, když bezprostředně poté vběhne do dveří budovy.

„Nic to tomu nepřináší,“ řekla Chris. „Je to blbost.“

„Sice máš pravdu, kotě,“ souhlasil upřímně Burke, „jenže střihač vyžaduje, abychom to tak natočili ahotovo. Chápeš?“

„Nechápu.“

„Ne, ovšemže ne, zlato, protože máš naprostou pravdu. Je to pitomý. Ajelikož navazující scéna–“ Dennings se zahihňal „– jelikož začíná tím, jak Jed přijde dveřma na scénu, střihač je přesvědčenej, že když předcházející scéna skončí naopak tím, jak ty těma dveřma odejdeš, nominace ho nemine.“

„Děláš si srandu?“

„Já stebou souhlasím, miláčku. Je to dočista pojebaná zhovadilost! Ale teď se jde točit, avěř mi, že to zfinální verze vystřihnu. Bude to výborná sváča.“

Chris se zasmála asouhlasila. Burke pohlédl na střihače, oněmž se vědělo, že je náladový domýšlivec avyžívá se ve zbytečných hádkách. Právě mluvil do práce kameramanovi. Režisér si súlevou oddechl.

Zatímco se rozehřívala světla, Chris čekala na trávníku pod schody asledovala, jak Dennings vychrlil na jakéhosi ubohého kulisáka několik nadávek apotom se rozzářil zjevným uspokojením. Vypadalo to, že si svou výstřednost vychutnává. Přesto se však mohlo stát, jak Chris dobře věděla, že se během svého popíjení vurčitém okamžiku zničehonic rozzuří, akdyž ktomu dojde ve tři čtyři ráno, je pravděpodobné, že začne volat různým vlivným lidem aznějakého malicherného popudu je bude jízlivě napadat. Chris si vybavila ředitele studia, který se prý Denningse dotkl tím, že ho během projekce vdobrém upozornil na roztřepené manžety ukošile, což Denningse přimělo, aby ředitele vzbudil kolem třetí ráno anazval ho „pojebaným buranem“, jehož otec, zakladatel studia, byl „určitě psychotik!“ apři natáčení Čaroděje ze země Oz „vjednom kuse osahával Judy Garlandovou“. Následujícího dne Dennings předstíral ztrátu paměti atetelil se potěšením, když ti, které urazil, někomu podrobně líčili, co vyvedl. Pokud se mu to však hodilo, věci si pamatoval. Chris se usmála azavrtěla hlavou při vzpomínce na to, jak vbezhlavém, ginem vyvolaném vzteku zdevastoval své kanceláře ve studiu, akdyž mu později studiový vedoucí výroby předložil účet rozepsaný na jednotlivé položky apolaroidové fotografie té zkázy, povýšeně je zavrhl jakožto „zcela zřejmý podvrhy“, neboť „způsobená škoda byla mnohem, ale mnohem větší!“ Chris nepovažovala Denningse za alkoholika, nebo dokonce za beznadějně problémového pijáka. Podle ní spíš pil achoval se ostudně, jelikož se to od něj čekalo. Snažil se jen dostát svojí pověsti.

No dobře, řekla si vduchu. Asi je to jistý druh nesmrtelnosti.

Ohlédla se přes rameno za jezuitou, který se předtím při Burkově sprostém výlevu usmál. Muž kráčel vdálce se zkormouceně svěšenou hlavou. Osamělý černý mrak, který hledá déšť. Nikdy neměla kněze ráda. Byli si tak jistí sami sebou. Tak suverénní. Ovšem tenhle…

„Seš připravená, Chris?“

„Ano.“

„Tak fajn, prosím onaprostý ticho!“ zvolal asistent režie.

„Kamera,“ nařídil Burke.

„Kamera jede!“

„Plná rychlost!“

„Aakce!“

Chris za jásotu komparzistů vyběhla po schodech, zatímco Dennings ji pozoroval auvažoval, co se jí honí hlavou. Vzdala hádku příliš brzy. Dennings se významně zadíval na hlasového lektora, který kněmu ihned poslušně přistoupil anabídl mu svůj otevřený scénář, jako když stárnoucí ministrant podává při mši knězi misál.

Během natáčení jim spřestávkami svítilo slunce jen krátce ave čtyři hodiny již byla obloha tmavá, neboť ji hustě pokryla převalující se mračna.

„Burku, ztrácíme světlo,“ podotkl sobavami asistent režie.

„Jo, na celým zkurveným světě zhasínaj.“

Asistent režie na Denningsův pokyn pro dnešek rozpustil štáb. Chris se spocitem veliké únavy apohledem upřeným na chodník vydala kdomovu. Na rohu Šestatřicáté aulice Ose zastavila adala autogram postaršímu italskému prodavači, který na ni zavolal ze dveří svého obchodu. Ke svému podpisu na hnědý papírový sáček připojila slova „ze srdce vše nejlepší“. Když čekala vulici N, až projede auto, aby mohla přejít silnici, pohlédla přes ulici ke katolickému kostelu. Kostel čehosi svatého. Spravovali ho jezuité. Někde slyšela, že se vněm John F. Kennedy oženil sJackie achodil tam na bohoslužby. Zkusila si to představit: John F. Kennedy obklopený votivními svícemi apobožnými, vrásčitými ženami. John F. Kennedy se skloněnou hlavou při modlitbě. Věřím… ve zmírnění napětí mezi Amerikou aRuskem. Věřím, věřím… vApollo IV. Ado toho chrastí růžence. Věřím ve vzkříšení avěčný život–

To je ono. Vtom to je. Vtom je ten fígl.

Chris sledovala dodávku pivovaru Gunther, která kolem ní rachotila po dlážděné ulici apři tom vydávala zvuk plný třepotavých, hřejivých, tekutých příslibů.

Přešla silnici, akdyž cestou po ulici Omíjela posluchárnu základní školy Nejsvětější Trojice, předehnal ji kněz srukama zastrčenýma vkapsách nylonové větrovky. Byl mladý avelmi nervózní. Potřeboval by oholit. Kousek před ní zahnul doprava na pozemek, který se rozevíral do dvorku za kostelem.

Chris se zastavila azvědavě kněze pozorovala. Měl namířeno do bílého hrázděného domku. Se skřípotem se otevřely staré síťové dveře aza nimi se objevil jiný kněz. Stroze kývl na mladého muže ase sklopenýma očima spěšně vykročil ke dveřím vedoucím do kostela. Pak se dveře domku zevnitř znovu otevřely. Další kněz. Vypadal jako… Vždyť to je on! Ten kněz, co se usmál, když Burke řekl „prcá“! Akorát že teď se tvářil vážně. Nového příchozího tiše pozdravil apoložil mu ruku na rameno. Bylo to vlídné, svým způsobem rodičovské gesto. Odvedl ho dovnitř asíťové dveře se za nimi stáhlým, slabým zavrzáním zavřely.

Chris upřeně pohlédla kzemi. Byla vrozpacích. Co se má vpodobných situacích dělat? Uvažovala, zda jezuité chodí ke zpovědi.

Slabě zarachotil hrom. Chris pohlédla knebi. Bude pršet? … vzkříšení avěčný život…

Jo. Určitě. Příští úterý. Vdálce zazářil blesk. Nevolej nám, kámo, my ti zavoláme.

Povytáhla si límec kabátu apomalu pokračovala vcestě.

Doufala, že přijde pořádný liják.

Chvíli nato už byla doma. Zamířila rovnou do koupelny. Potom šla do kuchyně.

„Čau Chris, jak to šlo?“

Ustolu seděla pohledná světlovlasá dvacátnice. Sharon Spencerová. Plná energie. ZOregonu. Poslední tři roky pracovala pro Chris jako osobní asistentka ajako Reganina domácí učitelka.

„Ále, stejná pakárna jako vždycky.“ Chris se přiloudala ke stolu azačala se probírat poštou. „Něco zajímavého?“

„Chtěla bys příští týden povečeřet vBílém domě?“

„Ani nevím. Co bys ráda ty?“

„Nacpat se sladkým, až mi bude zle.“

„Kde je Rags?“

„Dole vherně.“

„Co dělá?“

„Sošku. Myslím, že ptáčka. Pro tebe.“

„Jo, toho potřebuju,“ zamumlala Chris. Přistoupila ke sporáku analila si šálek horké kávy. „Stou večeří to byl vtip?“ zeptala se.

„Jasně že ne,“ odpověděla Sharon. „Je ve čtvrtek.“

„Nějaká větší sešlost?“

„Ne, pokud vím, má přijít jen pět šest lidí.“

„Perfektní!“

Chris měla radost, ale nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Vždyť ojejí společnost se ucházeli taxikáři, básníci, profesoři ikrálové. Co na ní měli tak rádi? Život?

Chris se posadila ke stolu. „Jak šlo učení?“

Sharon si zapálila cigaretu azamračila se. „Zase jí nešla matika.“

„Fakt? To je zvláštní.“

„Jo, já vím, je to její oblíbený předmět.“

„Když tahle ‚nová matematika‘… Kristepane, já bych si ani nedokázala rozměnit drobné na autobus, kdyby–“

„Čau mami!“

Ze dveří jí běžela vstříc její mladičká dcerka srozpřaženými tenkými pažemi. Měla zrzavé copánky ajemný, rozzářený obličej posetý pihami.

„Čau rošťando!“ Chris ji radostně sevřela vpevném objetí ana růžovou tvář jí vtiskla mlaskavou vroucí pusu. Nedokázala ten příval lásky potlačit. „Mmm-mmm-mmm!“ Další polibky. Pak od sebe Regan lehce odtáhla adychtivě zapátrala vjejím obličeji. „Tak cos dneska dělala? Něco zajímavého?“

„Různé věci.“

„Jaké věci? Adařilo se ti? Hm?“

„Počkej, musím si vzpomenout.“ Opírala se svými koleny omatčina alehce se pohupovala dozadu adopředu. „Samozřejmě jsem se učila.“

„Hm, aha.“

„Amalovala jsem.“

„Cos malovala?“

„Kytky, určitě víš které. Sedmikrásky, myslím. Ale jen ty růžové. Apak– jo, už vím! Ten kůň!“ Znenadání celá zářila nadšením, oči se jí rozšířily. „Byli jsme ujednoho pána skoněm, víš? Dole uřeky. Procházely jsme se anajednou se objevil kůň. Byl nádherný! Škoda, žes ho neviděla, mami! Aten pán mi dovolil, abych se na něj posadila. Fakt! Seděla jsem na něm snad minutu!“

Chris se skrytým pobavením zamrkala na Sharon. „To byl on?“ zeptala se apozvedla obočí. Když se Chris nastěhovala kvůli natáčení do Washingtonu, blonďatá asistentka, která nyní vpodstatě patřila do rodiny, obývala vtomto domě volnou ložnici vpatře– do té doby, než potkala unedalekých stájí „koňáka“. Tehdy Chris usoudila, že Sharon potřebuje svůj vlastní prostor, apřestěhovala ji do apartmá vdrahém hotelu stím, že jí vkaždém případě bude platit účty.

„Ano, byl,“ odvětila Sharon súsměvem.

„Byl to šedák!“ dodala Regan. „Nepořídíme si koně, mami? Šlo by to?“

„Uvidíme, drahoušku.“

„Kdy si ho budu moct pořídit?“

„Uvidíme. Kde máš toho ptáčka, cos vyráběla?“

Regan se zprvu zatvářila zaraženě, ale potom se obrátila kSharon súšklebkem, který odhalil jak rovnátka vústech, tak její stydlivé výčitky. „Tys jí to řekla!“ pronesla aotočila se kmatce. „Mělo to být překvapení,“ pronesla schichotem.

„Chceš říct…?“

„Je to ten sdlouhým srandovním nosem, jak jsi chtěla!“

„Jsi moc hodná, Rags! Můžu ho vidět?“

„Ne, ještě ho musím nabarvit. Kdy bude večeře, mami?“

„Máš hlad?“

„Jako vlk!“

„Božíčku, vždyť ještě není ani pět. Kdy jste obědvaly?“ zeptala se Chris Sharon.

„Kolem dvanácté,“ odpověděla Sharon.

„Vkolik se vrací Willie sKarlem?“

Chris jim na odpoledne dala volno.

„Myslím, že vsedm,“ řekla Sharon.

„Mami, nezajdeme si do restaurace? Do Hot Shoppu?“ žadonila Regan. „Šlo by to?“

Chris zvedla dcerce ruku asláskyplným úsměvem ji políbila. Potom odvětila: „Utíkej se nahoru převléct avyrazíme.“

„Já tě zbožňuju!“

Regan vyběhla zmístnosti.

„Vem si ty nové šaty, zlatíčko!“ zavolala za ní Chris.

„Jak by se ti líbilo, kdyby ti bylo zase jedenáct?“ zauvažovala Sharon.

„Ani nevím.“

Chris sáhla po dopisech azačala si prohlížet načmárané projevy obdivu. „Smozkem, co mám teď? Se všema vzpomínkama?“

„Jasně.“

„Nikdy.“

„Zamysli se nad tím.“

Chris položila dopisy azvedla scénář sprůvodním listem od jejího agenta Edwarda Jarrise, který byl pečlivě připnutý ktitulní stránce. „Snad jsem jim říkala, ať mi nějakou dobu scénáře neposílají.“

„Tenhle by sis měla přečíst,“ řekla Sharon.

„Fakt, jo?“

„Jo, já ho četla dopoledne.“

„Povedl se?“

„Řekla bych, že je výborný.“

„Budu hrát jeptišku, která přijde na to, že je lesba, že jo?“

„Ne, ty tam nebudeš hrát.“

„Sakra, koukám, že ty filmy jsou čím dál lepší! Očem to krucinál mluvíš, Sharon? Aco se tak culíš?“

„Chtějí, abys ho režírovala,“ vydechla Sharon zdrženlivě svá slova spolu scigaretovým dýmem.

„Cože?“

„Přečti si ten dopis.“

„Panebože, Sharon, to si děláš srandu!“

Chris se vrhla na dopis alačně začala hltat úryvky textu: „… nový scénář… triptych… studio si přeje sira Stephena Moorea… přijme roli pod podmínkou, že–“

„Budu režírovat část, kde hraje!“

Chris roztáhla paže avydala chraptivý, pronikavý výkřik radosti. Potom si oběma rukama přitiskla dopis khrudi. „Ach, Steve, můj anděli, tys nezapomněl!“ Při natáčení vAfrice seděli opilí na skládacích židličkách apozorovali rumělkový azlatavý konec dne.

„Celá tahle branže je kničemu! Aspoň pro herce je pěkně na hovno, Steve!“

„Mě to teda baví.“

„Je to na hovno! Nevíš snad, co jediný znaší branže dává smysl? Režírování. Jako režisér můžeš vytvořit něco, co je fakt tvoje. Tím myslím něco, co přežije!“

„Tak se do toho pusť, zlato! Jdi do toho!“

„Já to zkoušela, Steve. Zkoušela jsem to, jenže omě nemají zájem.“

„Proč ne?“

„Ale no tak, vždyť víš proč. Podle nich na to nemám.“

„Podle mě jo.“

Ten hřejivý úsměv. Hřejivá vzpomínka. Drahý Steve…

„Mami, nemůžu ty šaty najít!“ volala Regan zpodesty.

„Jsou všatníku!“ odpověděla jí Chris.

„Tam jsem koukala!“

„Hned jsem nahoře!“ zavolala Chris. Začala listovat scénářem, ale pak se zarazila aspovadlým výrazem zamumlala: „Určitě je to sračka.“

„Ale není, Chris! Ne! Podle mě je fakt dobrý!“

„Jenže podle tebe měli vPsychu použít předtočený smích.“

„Mami?“

„Už jdu!“

„Máš rande, Sharon?“

„Jo.“

Chris kývla směrem kpoště. „Tak jdi. Na tyhle blbosti můžeme mrknout ráno.“

Sharon vstala.

„Ale ne, počkej,“ změnila názor Chris. „Promiň, jeden dopis potřebuju poslat do večera.“

„Tak fajn.“ Sharon sáhla po poznámkovém bloku.

Ozvalo se netrpělivé zakvílení: „Matkooo!“

Chris vydechla, vstala ařekla: „Za minutku jsem zpátky.“ Poté však zaváhala, když si všimla, jak se Sharon dívá na hodinky. „Co je?“ zeptala se jí.

„Jejda, Chris, já musím jít meditovat.“

Chris na ni vrhla zkoumavý, něžně rozhořčený pohled. Během posledních šesti měsíců pozorovala, jak se její asistentka proměňuje v„hledačku klidu“. Začalo to vLos Angeles autohypnózou, kterou později vystřídaly buddhistické mantry. Několik posledních týdnů, kdy Sharon bydlela vpokoji vpatře, čpěl dům vonnými tyčinkami ave zcela nepravděpodobných anevhodných hodinách se ozývalo jednotvárné mumlání fráze „nam-mjóhó-renge-kjó“ („Stačí, když to budeš pořád dokola prozpěvovat, Chris, nic víc, asplní se ti přání, splní se ti všechno, co chceš…“)– zpravidla vdobě, kdy se Chris učila své repliky. „Můžeš si zapnout televizi,“ navrhla Sharon velkoryse své zaměstnavatelce při jedné podobné příležitosti. „To je vpořádku. Já dokážu odříkávat mantry vjakémkoli hluku.“

Teď se věnovala transcendentální meditaci.

„Vážně si myslíš, že ti to vněčem prospěje, Sharon?“

„Dodává mi to vnitřní klid,“ odpověděla.

„Dobře,“ pronesla monotónně Chris. Pak se otočila ana odchodu si zabroukala: „Nam-mjóhó-renge-kjó.“

„Pokračuj stím tak patnáct dvacet minut,“ zavolala na ni Sharon. „Tobě to třeba bude fungovat.“

Chris se zastavila, aby zvážila, jak ji poslat do patřičných mezí. Potom to však vzdala, vyšla po schodech do Reganina pokoje avydala se přímo kšatníku. Regan stála uprostřed místnosti azírala ke stropu.

„Co se děje?“ zeptala se Chris dcery, když se sháněla ve skříni po šatech. Byly bleděmodré, bavlněné. Koupila je před týdnem avzpomínala si, že je do šatníku věšela.

„Divné zvuky,“ odvětila Regan.

„Já vím. Máme kamarády.“

Regan na ni pohlédla. „Co?“

„Veverky, zlatíčko. Máme na půdě veverky.“ Její dcera se krys štítila aměla znich hrůzu. Izmyší byla nesvá.

Pátrání po šatech bylo bezvýsledné.

„Vidíš, mami, nejsou tam.“

„Máš pravdu. Třeba je Willie odnesla se špinavým prádlem.“

„Jsou fuč.“

„Tak si vezmi ty tmavomodré. Jsou hezké.“

Po odpoledním promítání filmu Rekrut Willie Winkie se Shirley Temple vartovém kině vGeorgetownu přejely přes Keyův most do Rosslynu ve Virginii, kde si zašly do restaurace Hot Shoppe. Chris si dala salát aRegan polévku, dvě kváskové housky, smažené kuře, jahodový koktejl aborůvkový koláč sčokoládovou zmrzlinou. Kam to jenom cpe? divila se Chris. Do zápěstí? Vždyť to dítě je útlé jako prchavá naděje.

Chris si ukávy zapálila cigaretu avyhlédla zokna na věžičky Georgetownské univerzity. Potom svůj zadumaný, rozmrzelý pohled sklopila ke zdánlivě poklidné hladině řeky Potomac, která ani vnejmenším nedávala znát, jak nebezpečně rychlé amocné proudy se valí vjejích hlubinách. Chris si poposedla. Vměkkém atlumeném podvečerním světle ji ta řeka, jež působila nanejvýš pokojným anehybným dojmem, náhle udeřila do očí jako cosi, co má své vlastní plány.

Aco vyčkává.

„Večeře byla skvělá, mami.“

Chris se otočila na Regan, která se právě šťastně usmívala, akrátce zalapala po dechu, jako už mnohokrát, neboť opět pocítila tu mírně svíravou, nezvanou bolest, kterou občas zažívala, když vobličeji své dcery znenadání spatřila Howardovu podobu. Může za to úhel, pod jakým na ni dopadá světlo, říkala si vždycky. Pohled jí zabloudil na Reganin talíř.

„Koláč nebudeš?“

Regan sklopila zrak. „Mami, já jsem předtím měla nějaký sladkosti.“

Chris zamáčkla cigaretu ausmála se.

„Tak šup, Rags, pojedeme domů.“

Vrátily se před sedmou. Willie sKarlem už byli zpět. Regan vyrazila do herny vsuterénu, protože se nemohla dočkat, až dodělá sošku pro mámu. Chris zamířila do kuchyně pro scénář. Zastihla tam Willie, která vařila nahrubo umletou kávu vnezakrytém rendlíku. Vypadala podrážděně amrzutě.

„Ahoj Willie, jak jste se měli? Užili jste si to?“

„Ani se neptejte.“ Willie přihodila do bublajícího rendlíku vaječnou skořápku ašpetku soli. Pak jí vykládala, že šli do kina, azatímco ona chtěla vidět Beatles, Karl trval na artovém filmu oMozartovi. „Příšerné,“ prohlásila Willie spotlačovaným vztekem astáhla plamen. „Ten idiot!“

„To mě mrzí.“ Chris si zastrčila scénář do podpaží. „Poslyš, Willie, nevíš, kde jsou šaty, které jsem minulý týden kupovala Rags? Modré, bavlněné?“

„Ano, dneska ráno jsem je viděla vjejím šatníku.“

„Akam jsi je dala?“

„Jsou tam.“

„Nedala jsi je omylem do špinavého prádla?“

„Jsou tam.“

„Ve špinavém prádle?“

„Všatníku.“

„Ne, nejsou. Dívala jsem se.“

Willie se chystala promluvit, ale náhle sevřela rty azamračila se. Do místnosti vešel Karl.

„Dobrý večer, paní.“

Šel si ke dřezu natočit sklenici vody.

„Nastražil jsi pasti?“ zeptala se Chris.

„Krysy tam nejsou.“

„Tak nastražil jsi je?“

„Zajisté, ale vpodkroví je čisto.“

„Pověz, Karle, jaký byl film?“

„Strhující,“ odpověděl. Tón jeho hlasu byl nekompromisně bezvýrazný akorespondoval sjeho výrazem.

Chris si začala broukat známou píseň od Beatles avykročila zkuchyně, ale znenadání se obrátila.

Ještě jeden pokus!

„Nebyl problém ty pasti sehnat, Karle?“

Karl, otočený zády kní, odvětil: „Ne, paní. Žádný problém.“

„Všest ráno?“

„Koupil jsem je vobchodě scelonočním provozem.“

Chris se jemně plácla rukou do čela ana okamžik upřela pohled na Karlova záda. Potom se otočila acestou zkuchyně tiše zamručela: „Do hajzlu!“

Když si Chris po dlouhé, rozkošnické koupeli šla do ložnice pro župan, objevila všatníku Reganiny ztracené šaty. Ležely zmačkané na hromádce na dně skříně.

Chris je zvedla. Pořád na nich byla visačka.

Co tady dělají?

Chris zavzpomínala, až si vybavila, že toho dne si kromě nich pořídila idva nebo tři kousky pro sebe.

Asi jsem je sem dala všechny najednou, usoudila.

Odnesla šaty do Reganina pokoje apověsila je na ramínko, které navlékla na věšák všatníku. Srukama vbok zhodnotila garderobu své dcery. Paráda. Parádní modely. Jo, Rags, tohohle si hleď, ne táty, co nenapíše ani nezavolá.

Když se Chris odvrátila od šatní skříně, narazila si palec ospodek komody. Ježíši, to bolí! Zvedla nohu, aby si jej promasírovala, apři tom si všimla, že komoda je snad ometr jinde, než má být.

Není divu, že jsem do ní vrazila. Willie určitě vysávala.

Se scénářem od agenta sešla dolů do pracovny.

Na rozdíl od prostorného obývacího pokoje svelkými arkýřovými okny avýhledem na Keyův most klenoucí se přes řeku Potomac kvirginskému břehu vyvolávala pracovna spíše sevřený dojem místa, kde si majetní strýčci šuškají své tajnosti. Byl vní vyvýšený cihlový krb, obložení ztřešňového dřeva apřekřížené masivní trámy, které vypadaly jako vytesané zpradávného padacího mostu. Současnost tu prozrazoval jen moderně vyhlížející bar se semišovými achromovanými židlemi apestrobarevné polštáře Marimekko na měkoučké pohovce, kam se Chris se scénářem vrukou pohodlně natáhla. Mezi stránkami byl zastrčený dopis od agenta. Chris ho vytáhla aznovu si jej přečetla. Víra, naděje amilosrdenství– film otřech odlišných částech, každá sjiným obsazením ajiným režisérem. Ona má režírovat „Naději“. Název se jí líbil. Možná trochu nevýrazný, pomyslela si, ale rafinovaný. Beztak ho nakonec změní na „Ostře sledované ctnosti“.

Ozval se domovní zvonek. Burke Dennings. Coby osamělý muž se za Chris často stavoval. Chris se smutně pousmála azavrtěla hlavou, když zaslechla, jak režisér chraplavě nadává Karlovi, kterého zjevně nemůže vystát, atak ho vjednom kuse popichuje.

„No nazdar, kde mám drink?“ dožadoval se dopáleně poté, co vešel do místnosti asodvráceným pohledem arukama zastrčenýma vkapsách pomačkaného pršipláště přistoupil kbaru.

Stěkavým pohledem apodrážděným, neurčitě zklamaným výrazem se posadil na barovou stoličku.

„Zase na lovu?“ zeptala se Chris.

„Co tím ksakru myslíš?“ odfrkl Dennings.

„Máš zas ten svůj pohled.“ Už to zažila, když spolu pracovali na filmu vLausanne. První noc se ubytovali vospalém hotelu svýhledem na Ženevské jezero aChris nemohla usnout. Chvíli po páté hodině ráno vyskočila zpostele arozhodla se, že se obleče avydá se dolů do vstupní haly dát si kafe nebo najít společnost. Když čekala na chodbě na výtah, při pohledu zokna spatřila režiséra, který toporně kráčel po břehu jezera aruce měl hluboko vkapsách pláště, aby si je ochránil před únorovým mrazivým chladem. Vmomentě, kdy sestoupila do haly, právě vcházel do hotelu. „Nikde žádná šlapka!“ vyštěkl rozhořčeně, ve spěchu prošel kolem Chris, aniž se na ni podíval, načež vlezl do výtahu aodsvištěl vzhůru do svého podlaží, vstříc svému pokoji aposteli. Když se před ním Chris oté příhodě později škádlivě zmínila, režisér se rozzuřil aobvinil ji, že rozhlašuje „nestydatý bludy“, kterým lidé „uvěří určitě jen proto, že seš filmová hvězda!“. Prohlásil také, že se „prostě úplně zbláznila“, avšak poté, aby ji uchlácholil, smířlivě podotkl, že přece jen „mohla“ někoho potkat asplést si ho sním. „Vyloučit to nemůžu,“ připustil ledabyle. „Moje praprababička náhodou byla Švýcarka.“

Chris se přesunula za bar aincident mu připomněla.

„Jo, tenhle tvůj pohled myslím, Burku. Kolik ginů stonikem už jsi měl?“

„Ale no tak, neblbni!“ obořil se na ni Dennings. „Abys věděla, celej večer jsem proseděl nad čajem, nad zatraceným čajem na fakultě!“

Chris si založila ruce, které si opřela obar. „Kde že jsi byl?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Tak jo, do toho, jen se mi směj!“

„Zmastil ses čajem sjezuitama?“

„Ne, jezuiti byli střízliví.“

„Oni nepijou?“

„Blázníš? Oni vyloženě nasávali! Takovou výdrž jsem vživotě neviděl!“

„No tak, klídek, Burku! Ještě tě uslyší Regan!“

„Ajo, Regan,“ řekl Dennings aztlumil hlas do šepotu. „Jistě! Akde mám ten drink, prokrista?“

Chris lehce zavrtěla hlavou na projev nesouhlasu, napřímila se asáhla po lahvi se skleničkou. „Nechceš mi říct, kde ses probůh vzal upití čaje na fakultě?“

„Udržoval jsem tam vztahy sveřejností, zatraceně! Něco takovýho bys měla dělat ty. Uvědom si, jak jsme jim pošpinili pozemek,“ pronesl režisér zbožným tónem. „Tak do toho, jen se směj! Tohle ty umíš– posmívat se mi. Ataky špulit zadek!“

„Já tady jen stojím anevinně se usmívám.“

„Někdo tam zkrátka musel zajít audělat dobrej dojem.“

Chris natáhla ruku azlehka přejela prstem po jizvě nad Denningsovým levým obočím, památce na tvrdou ránu, kterou mu uštědřil Chuck Darren, svalnatá hvězda akčních adobrodružných filmů, během posledního dne natáčení předchozího Denningsova snímku. „Začíná blednout,“ podotkla Chris něžně.

Dennings zachmuřeně přimhouřil oči. „Postarám se, aby už nikdy nedostal žádnou hlavní roli. Už jsem to rozhlásil.“

„Ale no tak, Burku. Jen kvůli tomu?“

„Ten člověk je magor, zlato! Je to zatracenej šílenec, sakra, je nebezpečnej! Panebože, vždyť je jako starej pes, co jen mírumilovně dříme na sluníčku apak jednoho dne zčistajasna vyskočí azákeřně někoho hryzne do nohy!“

„Ale to, že ti dal na budku, samozřejmě nijak nesouvisí stím, že jsi mu před herci acelým štábem oznámil, že jeho hraní je ‚pojebaně trapný, asi tak na úrovni zápasníků sumo‘?“

„Jsi sprostá, zlato,“ pokáral ji Dennings pobožným hlasem avzal jí zrukou sklenici ginu stonikem. „Má drahá, je naprosto vpořádku, když slovo ‚pojebaně‘ použiju já, ale umiláčka celý Ameriky to vpořádku není. Ale pověz mi, jak se máš, ty moje malá roztančená, zpívající hvězdičko?“

Chris namísto odpovědi pokrčila rameny ase sklíčeným pohledem se naklonila, zkřížené ruce si položila na bar aopřela se.

„Tak povídej, kotě, co tě trápí?“

„Já nevím.“

„Svěř se strýčkovi.“

„Sakra, asi se taky napiju.“ Chris se najednou napřímila anatáhla se pro lahev vodky apro skleničku.

„Ó ano, výborně! Báječnej nápad! Tak oco jde, drahoušku? Co se děje?“

„Přemýšlíš někdy osmrti?“ zeptala se Chris.

Dennings svraštil obočí. „Tys řekla slovo ‚smrt‘?“

„Jo, smrt. Přemýšlíš oní někdy, Burku? Úplně vážně? Otom, co smrt znamená? Co doopravdy znamená?“

Nalila si vodku.

Dennings lehce podrážděně zachraptěl: „Ne, miláčku, nepřemýšlím! Osmrti nepřemýšlím, protože ji prostě prožívám. Proč vůbec mluvíš osmrti, pro Krista Pána?“

„Blbost,“ odfrkl pohrdavě Dennings. „Smrt je útěcha.“

Chris odložila sklenici. „Pro mě ne.“

„No tak, vždyť přežiješ vdíle, který za sebou zanecháš, nebo ve svých dětech.“

„To jsou kecy! Moje děti přece nejsou já!“

„Nejsou, díky Bohu. Jedna Chris bohatě stačí.“

„Vůbec jsem netušila, že pijou.“

„Kdo?“

„Kněží.“

„Vážně?“

„Aha.“