BOUŘE

NA LABI

Original Title: ELBSTÜRME

Copyright © 2021 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michaela Řeřichová, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3961-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-3962-2 (mobi)

přeložila Michaela Řeřichová

Obsah

PROLOG

1. ČÁST

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

2. ČÁST

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

3. ČÁST

1

2

3

4

5

6

7

8

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Použité texty:

Mojí mámě

Kde je svoboda, když ne ve vášni?

GUSTAV FLAUBERT

PROLOG

l

Chlapec pozoroval měsíc. Dnes byl malý a bledý, zbyla z něj téměř jen čárka, která se stříbřitě vznášela nad vlnícími se korunami stromů. Zato noc byla temnější než jindy. Rohy byly černější. Praskání v trámech hrozivější. Měl raději, když byl měsíc v úplňku a jeho svit pronikal až k němu do pokoje. To pak vytvářel rukama na stěně stínové zvířecí postavičky, jak ho to naučila sestra.

Psa. Hada. Někdy myš.

A když byl měsíc na obloze velký a kulatý, byla v něm vidět tvář. Přátelská, jasná tvář, která jako by na něj mrkala.

Chlapec té tváři říkal kamarád.

„Ahoj, kamaráde,“ zašeptal, když vylezl na parapet, a zamával mu svou malou ručkou. A muž v měsíci nad střechou koňské stáje odpověděl mrknutím.

Chlapec dlouho nevěděl, co je to kamarád. Teprve nedávno mu to ozřejmily zdejší děti. Vysvětlily mu, že nemá žádné kamarády, a proto k nim nepatří. Moc tomu nerozuměl, ale věděl, že je s ním něco špatně. Některé starší děti ho nazývaly zrůdou. Proto už také nebyl se svou rodinou. Protože už ho nechtěli. Protože vypadal tak děsivě a jeho tělo nefungovalo jako tělo správného dítěte.

Bázlivě se ohlédl přes rameno do ložnice za sebou. Musel být potichu. Tady u okna ho nikdo nesměl přistihnout. Jinak přišla noční sestra s holí. Pozoroval srpek na noční obloze. Hvězdy blikaly jako světlušky v létě doma na zahradě. Věděl, že někde tam nahoře bydlí uspávací skřítek. Každý večer sestoupil na zem a stříkl dětem do očí sladké mléko. Pak se jim celou noc zdálo něco krásného. Chlapec nemíval sny často, ale když ano, byl v nich zase doma. S otcem, který si s ním hrál s cínovými vojáčky. S matkou a sestrou, které mu tak často četly pohádku o uspávacím skřítkovi. Věděl, že pro ně není zrůda, ale nechápal, proč už s nimi nemůže být. Když se mu o nich zdálo, probouzel se s pláčem. Tolik se mu stýskalo po domově, že samým vzlykáním sotva popadal dech. Plakal a volal maminku, zmítal sebou a křičel, že chce domů.

Pak ho zavřeli do sklepa.

Tam dole byla černočerná tma a zima. V té tmě viděl obličeje a podivné postavy. Slyšel zvuky, vrčení a šramocení a strachy se nemohl ani pohnout.

Ve sklepě bydleli skřeti a čarodějnice.

Když ho zatáhli dovnitř a zabouchli za ním dveře, zalezl co nejrychleji do kouta, přitiskl se čelem ke zdi a zacpal si uši, aby nemusel slyšet ani vidět, co na něj ve tmě číhá.

Sklepa se strašně bál.

Proto si v noci zvykl lézt na okenní parapet. „Žádné sny!“ řekl noční obloze a doufal, že ho uspávací skřítek slyší. Měsíc byl dnes tak úzký, že jej téměř nebylo vidět. Kam jde? pomyslel si chlapec a podepřel si rukama bradu. Když se měsíc stále zmenšoval, bál se, že zmizí navždy. Včera v noci se mu zase zdál sen. Nezavřeli ho do sklepa, ale za trest mu celý den nedali najíst. Třeba to uspávací skřítek nepochopil správně, napadlo ho a podíval se za sebe. Třeba mu to musí ještě jednou vysvětlit.

V ložnici panoval klid, jen jeden hoch něco mumlal ze spánku a druhý se otočil a shodil přitom na zem polštář.

Chvilku počkal. Pak otevřel okno. Noc byla chladnější, než si myslel. Jeho drobné tělo se zachvělo. Ale líbil se mu pocit vlhkého vzduchu na tvářích. Cítil v něm vůni deště, možná i trochu vůni sněhu. Dole ve stáji zaslechl frkat koně.

Opatrně si přitáhl stoličku a vylezl na ni. Pak přehodil jednu nohu přes parapet. V otevřeném okně mu všechno připadalo mnohem jasnější. Slyšel vítr ve větvích stromů, cítil vlhké dřevo pod prsty. Váhavě přehoupl i druhou nohu a seděl uprostřed noci.

Byl to nádherný pocit. Skoro se zdálo, jako by hvězdy blikaly jen pro něj.

Náhle za sebou uslyšel hlas. „Micheli, co to děláš?“

Chlapec se polekaně otočil. Ztratil rovnováhu. Ruka mu sklouzla z okenního rámu. Bezmocně máchal rukama, ale už bylo pozdě. Už se nedokázal udržet a nemohl ani křičet.

Michel padal tiše a mlčky jako stín do temné noci.

Nad stájí se třpytily hvězdy a srpek měsíce zmizel za mrakem.

1. ČÁST

Liverpool 1890

1

l

Lily von Cappelnová si odhrnula závoj klobouku a sledovala, jak si loď pomalu razí cestu na otevřené moře. Příď zpěnila vodu v přístavu a modrobílá vlajka Karstenovy lodní společnosti plápolala ve větru. Daleko vpředu u zábradlí stála mladá žena v zelených šatech. Ostatní cestující mávali a volali, byli otočení směrem k přístavu a k těm, které tam zanechali. Žena však upřeně hleděla před sebe na temnou hladinu, s odhodlaným výrazem ve tváři, jako by existovala jen ona a oceán, který je nutné zdolat.

Lily z ní nemohla spustit oči. Bylo to, jako by se nacházela v nějakém snu. Tam jsem měla stát já, pomyslela si a cítila, jak ji zaplavuje stará známá bolest. Poslední dobou ji bylo těžší vyjádřit slovy. Změnila se, ztratila ostré hrany, nebyla už tak palčivá jako na začátku. Její prudkost jí ale stále ještě brala dech.

Ta bolest měla různé tváře. Většinou malou a bledou jejího bratra Michela. Občas v ní ale probleskly i vřelé, ustarané oči její matky Sylty. Nebo Lily náhle ucítila vůni starých knih a uviděla před sebou svého otce. Ale pokaždé tu byl ten jeden hlas. Ta jedna vůně. Ten jeden člověk, který vše ostatní překryl. Na kterého nemohla zapomenout.

Ať se snažila sebevíc.

Kolem ní panoval čilý ruch. Na nábřeží byly v provozu obrovské parní čerpací stanice, stahovala se lana a nástupní můstek se zasouval zpět na své místo. Lidé křičeli jeden přes druhého, někteří plakali, jiní stále ještě mávali. Lily nemávala. Na této lodi – stejně jako na všech ostatních lodích, které za poslední tři roky opustily liverpoolský přístav –, nikoho neznala. Přesto stála téměř každý týden na nábřeží a pozorovala, jak vyplouvají.

Toto byla první loď Karstenovy lodní společnosti, která zde byla od jejího útěku do Anglie spuštěna na vodu. Bude se plavit po nové kalkatské lince, která byla pýchou její rodiny. Indie, pomyslela si Lily a najednou v duchu slyšela hlas svého bratra: „Je tam takové horko, že nemůžeš pořádně myslet. V mangrovových bažinách se to hemží tygry, leopardy a jedovatými hady. Nablýskané paláce stojí vedle těch nejubožejších hliněných chatrčí, sloni pracují na polích, opice jsou vycvičené jako služebnictvo. Mají tam nemoci, při kterých hniješ zaživa. Ale také bohatství v tak nepředstavitelné hodnotě, že se nám o tom ani nezdá.“ Franz vyprávěl vždy s nadšením, ale také s posvátnou úctou o cizím kontinentu a hlavním městě britské koloniální mocnosti, které se mělo stát cílem nové linky. Lily těmto příběhům kdysi dávno dychtivě naslouchala, s Michelem sedávali celé večery u krbu nad obrázky slonů a tygrů a pokoušeli se namalovat tato podivná zvířata, která jim připadala jako bytosti z pohádek. V té době tajně snila o tom, že se taky jednou vypraví do dalekých zemí, kam pluly Karstenovy lodě, a zažije dobrodružství jako hrdinové z jejích knih.

Cizí kraje už ji však nezajímaly. Teď chtěla jen jedno: vrátit se do Hamburku.

Otec ji o dnešním spuštění na vodu informoval v dopise.

„Proč by mě to mělo zajímat?“ Při čtení udiveně svraštila čelo. Konverzace s Alfredem Karstenem se v posledních letech omezily na minimum.

Sylta psala dceři téměř každý den, dopisy shromažďovala a pak poslala najednou celý svazek, který Lily vždy toužebně očekávala. Pokaždé voněl Syltiným růžovým krémem, a když Lily rozvázala mašli, přitiskla si papír k nosu, přivoněla ke každé obálce, nasála důvěrně známou vůni a měla v těchto chvílích trochu pocit, jako by ji matka objímala. Od otce zatím dostala pouze jeden jediný dopis, bezprostředně po svém příjezdu sem. Sděloval jí v něm, že je její mladší bratr Michel stále naživu. Že jeho smrt předstírali, aby Lily nastoupila na loď do Anglie. Své nemanželské dítě měla přivést na svět daleko od Hamburku, kde ji nikdo nezná.

Kde nepošpiní čest rodiny.

Všichni do toho byli zasvěcení, dokonce i její matka. Oklamali ji, aby zlomili její vůli. Lily si ještě živě pamatovala, jaké bylo číst ta slova. Měla pocit, jako by se jí do těla zabodávaly tisíce drobných jehliček, nemohla popadnout dech, ten šok byl skoro stejně strašný jako předtím zpráva o Michelově smrti. Ještě nikdy v životě se necítila tak zrazená.

Poté, co odezněla prvotní bolest a ochromení, se v ní ale probudila radost, že Michel ještě žije. Někdy si myslela, že jen díky tomu přečkala ty hrozné první týdny a měsíce v Liverpoolu. Myšlenka na jeho nevinnou tvář, hebké zrzavé vlasy a dětskou vůni jí pomohla přetrpět svatbu s Henrym a snášet samotu.

Matka ji krátce nato prosila o odpuštění:

Byla to jediná možnost, jak tě mít jednoho dne zase doma a znovu začít vést normální život. Jako rodina. Pokud mi nemůžeš odpustit, chápu to. Ale udělala bych to znovu. Pro tebe bych udělala cokoli, Lily. Pro kterékoli z mých dětí. Možná jednou, až budeš sama matkou, pochopíš, že někdy musíš udělat tu nejhorší věc, abys své děti ochránila před něčím ještě horším. I když ti to láme srdce.

A Lily to v hloubi duše skutečně chápala. Její rodiče nebyli zlí, jednali ze zoufalství. To, že viděli jen svůj úhel pohledu a jiné možnosti ani hlediska nepřipouštěli, se nedalo změnit. Postupem času, jak se její břicho stále více zakulacovalo, se v ní něco zlomilo. Věděla, že na to nikdy nezapomene. Pochopila však, že když neodpustí, naplní jedem pouze vlastní srdce.

Její otec se k tomu na rozdíl od matky nikdy nevyjádřil, natož aby se omluvil. Často pod matčin podpis připojil pár řádků, ale neustále si udržoval odstup. Většinou se jednalo o obchodní záležitosti, dům nebo její měsíční kapesné. Proto se Lily také nikdy neodvážila udělat první vstřícný krok, a čím víc času ubíhalo, tím víc se to zdálo nemožné.

Teď však Lilyiny modré oči propalovaly nápis nad přídí. „Kordelie,“ zašeptala.

Proč zvolil právě tento název? Alfred Karsten své lodě odjakživa křtil jmény Shakespearových ženských hrdinek. Ale Kordelie, oblíbená dcera zavržená otcem? Chtěl jí tím říct, že i on se v ní tak zklamal, že ji musel vyhnat? Nebo že mu, stejně jako králi Learovi, jeho zavržená dcera bolestně chybí a uvědomuje si, že jí ukřivdil? Přece nemohla být náhoda, že si Alfred Karsten vybral právě tuto divadelní hru. Musel to být vzkaz pro ni, tím si byla jistá. Ale jaký?

Na mysl jí přišla slavná Kordeliina slova: My nejsme jediní, kdo trpí za to, že jsou bez viny.

Pochopil její otec, že mu nikdy nechtěla ublížit? Že se všechny ty tragické události, které uvedla do pohybu, staly z lásky a touhy po svobodě? A ne proto, aby ho zradila?

Na okamžik v prstech křečovitě sevřela šaty. Rackové kolem ní vykřikovali do větru svou věčnou tesklivou píseň. Lily se zadívala do dáli, ale její pohled nespočinul na plachtách lodi, nýbrž na obzoru za nimi, na nekonečném moři, které tady v Anglii v zimě i v létě působilo šedivě. Skoro se jí zdálo, že v dálce rozeznává obrysy města. Bylo tam pět hamburských kostelních věží, zelená věž sv. Michaela a také radnice vystupující z mlžného oparu. Věděla však, že je to jen přelud, přízraky minulosti, které se vzápětí rozplynou v dýmu.

Ozvala se mlhová siréna a z hlubokého, naříkavého tónu ji zamrazilo. Jednoho dne, pomyslela si. Jednoho dne tam nahoře taky budu stát. A pojedu zpátky domů.

Najednou do její dlaně vklouzla malá ručka. Někdo ji zatahal za šaty. Lily rychle vzala dceru do náruče a políbila ji na tvář. „Vždyť ty jsi celá studená!“

Hanna stála jako obvykle mlčky vedle ní a s očima navrch hlavy pozorovala vše kolem sebe, jako by to viděla poprvé. Lily si sundala rukavice a pohladila ji po tváři. Hanna právě dojedla sladké máslové pečivo a polovinu z toho měla nalepenou na zrůžovělých tvářích. Na rozdíl od ní se Hanna nemohla lodí nabažit, při pohledu na ně zapomínala na svět kolem. Její dědeček by z toho byl jistě nadšený. Bohužel se ale ještě nikdy nesetkali.

„Z toho se najím i já!“ Lily se rozesmála a slízla dceři z brady trochu marmelády. Hanna se zachichotala a zavrtěla se jí v náručí.

Dvě elegantní dámy v šatech s volány a v tlustých kožešinových čepicích, které stály o pár metrů dál a mávaly, nakrčily nos a vrhly na ně pobouřené pohledy. Nebylo zvykem, aby se žena Lilyina postavení na veřejnosti mazlila se svým dítětem. Stejně tak nebylo zvykem, aby nenosila korzet.

Lily jejich pohledy nechávaly chladnou. Vlepila Hanně pusu na nos a postavila ji zpátky na nohy. Pak si uhladila šaty a velmi pomalu si přejela rukama po pase, který byl vidět pod kožešinovým přehozem a svým obvodem se výrazně lišil od rozměrů dam kolem ní. Dívala se ženám zpříma do tváře a neuhnula před jejich pohledem, dokud samy nejistě neodvrátily zrak.

Lily vítězoslavně zacukaly koutky. „Pojďme rychle domů. Jinak mi tu ještě nastydneš.“

„Ještě se podíváme na jednu loď!“ Hanna natáhla ruce k vodě, jako by v ní chtěla zachytit Kordelii, která už byla jen skvrnou na obzoru.

„Příští týden se zase podíváme na další,“ ujišťovala ji Lily.

„Tatínek taky?“ zeptala se Hanna a Lily zmrzl úsměv na rtech. Stáhla si závoj hlouběji do tváře, aby zakryla pulzující fialovou modřinu, která se jí udělala pod levým okem.

„Ne,“ odpověděla strnule. „Tatínek ne.“

„Víš, kdo podporuje sociální demokraty v Hamburku?“

„Ne.“ Charlie si povzdechl a vrhl na Joa zachmuřený pohled. „Ale mám takový pocit, že mi to hned řekneš.“

Pořádně si lokl piva a zdálo se, jako by se chtěl za sklenicí schovat. Fiete se zasmál a povzbudivě poplácal Charlieho po zádech. Seděli ve Zločineckém sklípku, svém domovském lokále, a byli už u čtvrté rundy. Okna sklípku byla jako každý večer zakryta pytli, takže dovnitř nepronikalo ani světlo pouličních lamp. Kouř se vlnil pod stropem, bylo tu plno a hlučno a svíčky na stěnách už byly zpola shořelé. Jo, Charlie a Fiete se posadili do tmavého kouta vedle klavíru. Na stole ležely rozházené ulepené karty, ale už docela dlouho se jich nikdo nedotkl. Jo jako vždy po několika pivech stočil diskusi k politice. A Charlie se tomu jako vždy snažil vyhnout.

Jenže Jo už se mezitím dostával do ráže. „Muži mezi pětadvaceti a pětatřiceti. Takoví jako já. Ne ti opravdu chudí, chápeš? Žádní sběrači odpadu v kanálech ani hadráři. Ne ti, kteří to skutečně potřebují! Ve čtvrtích, kde žijí lidé s vyššími příjmy, mají mnohem lepší výsledky!“

„Jak to můžeš vědět?“ zabručel Charlie a Fiete souhlasně kývl. „No?“

„Věř mi, je to pravda, dělaly se na to průzkumy. Ale je to koneckonců logické, vaše čtvrť je vaším sociálním prostředím. Lidé, se kterými jste denně v kontaktu, sousedi a přátelé, mají vliv na to, co si myslíte. A opozice získává půdu pod nohama především v našich tradičních baštách, jako je St. Pauli a Ottensen.“

„No jo, lidé asi budou mít své důvody, když nechtějí sociální demokraty, nemyslíš?“ namítl Charlie nevrle.

„Nesmysl, víš stejně dobře jako já, že většina z nich je prostě neinformovaná. A ti, kteří to potřebují nejvíce, ani nesmějí jít k volbám. A co jejich důvody?“ zahřměl Jo a Charlie povytáhl obočí.

„V klidu, chlape!“

„V klidu už jsme byli dost dlouho. To je právě ten problém. Celá dělnická třída ve městě je bezmocná, z jedenácti mužů smí volit jenom jeden. Člověk si to zatracené občanské právo může koupit, ale ptám se tě, kdo za to utratí půlku měsíčního platu, když nemá ani dost na jídlo?“

Charlie unaveně přikývl.

„Na Prvního máje budeme protestovat!“ Jo se dostával do varu. „Garantuju vám, že to bude velkolepé!“

„Snad ale nebudete tak hloupí jako ti v Americe a nebudete kolem sebe házet bomby!“ prohlásil Fiete a naklonil hlavu. Narážel na haymarketský masakr před čtyřmi lety – počátek mezinárodního dělnického hnutí. V Chicagu tehdy probíhala několikadenní stávka. Zorganizovaly ji odbory, aby dosáhly zkrácení denní pracovní doby z dvanácti hodin na osm. Zúčastnily se jí statisíce lidí po celé zemi, v Chicagu jich ale bylo zdaleka nejvíce.

„My!“ rozohnil se Jo a pohlédl na něj. „Ne vy. A samozřejmě bez bomb! Ale je úplně jasné, proč se právě tam zapojilo tolik lidí.“

„Aha, a proč?“ zeptal se Charlie bez zájmu a dopil pivo. To téma ho očividně ani za mák nezajímalo. Fiete se naopak pozorně naklonil dopředu a kývnutím hlavy Joa vyzval, aby se pustil do vyprávění.

Jo mu s radostí vyhověl: „Krátce předtím se dělníci z jedné továrny spojili proti vedení a všichni stávkovali za lepší mzdy. Při dvanáctihodinových směnách si vydělávali tři dolary denně. Slyšel jsem, že se za to v hostinci nedalo koupit ani to nejlevnější jídlo.“ Jo zuřivě zavrtěl hlavou. „A oni ty lidi prostě potrestali výlukou. Všechny stávkující. Práci měli místo nich vykonávat přistěhovalci, kteří právě dorazili do země a už stáli ve frontě. Ale dělnické noviny vyzvaly k solidaritě se stávkujícími. Pokud by se na ta místa nikdo nenašel, provoz továrny by se zastavil.“ Vítězoslavně bouchl do stolu. „A vida! Přihlásilo se jich asi jen tři sta! Na tisíc volných míst. Byl to obrovský úspěch! Lidem v Chicagu to dodalo odvahu. Chápete? My to musíme udělat stejně!“

Fiete si odfrkl. „A jak to všechno víš?“

„Čtu,“ odvětil Jo stroze a dopil kořalku. Při těch slovech jím projela tupá bolest. Pořád ještě, po téměř třech letech, pomyslel si mrzutě a zaťal zuby tak silně, až mu zacukaly tváře. Jednou to přece musí přestat! Ale stávalo se to znovu a znovu, většinou náhle a bez varování. Na pár dní se mu to vždycky podařilo vytěsnit – nebo spíše utopit v alkoholu – a pak se to opět vynořilo se stejnou intenzitou jako předtím.

Bylo mu jasné, že knihy a noviny bude mít už navždy spojené s Lily. Bez ní by se možná nikdy nenaučil pořádně číst, nikdy by se mu neotevřely oči.

Lily… To jméno mu znělo v hlavě jako ozvěna bolesti. Zvedl ruku a objednal u Pattie další rundu.

„Dej s tím pokoj!“ Charlie mu stáhl ruku dolů, ale Jo zvedl tu druhou.

„Nestarej se,“ doporučil mu přátelsky a Charlie si povzdechl a vzdal to. Jo moc dobře věděl, že nad alkoholem už dávno ztratil kontrolu. Snažil se s tím bojovat. Ale když myslel na Lily, nemohl nic dělat. Musel se napít. A poslední tři roky na ni bohužel myslel neustále.

Na ni.

A na dítě.

Měl dítě… A ani nevěděl, jestli je to dcera, nebo syn. A zda vůbec žije.

„Jsem zvědavý, s čím přijde ministerstvo vnitra. Přece nás nenechají jen tak protestovat,“ řekl, jen aby nemlčel.

„To by taky byli pěkně hloupí,“ zavrčel Charlie.

„Víte, jak to pokračovalo v Americe?“ zeptal se Jo.

Charlie sklopil oči do sklenice a nereagoval, ale Fiete na něj se zájmem pohlédl. „Jak?“ zeptal se zvědavě. „Vím jen o té bombě.“

„Několik dní stávkovali. Policie se několikrát pokoušela zasáhnout, spousta dělníků byla zraněna, některé dokonce zastřelili, ale stávka se nerozpustila. Lidé už toho měli dost, chápete? To, že policie tak brutálně zakročila, stávkující ještě víc popudilo. Přesto se neuchýlili k násilí. Teprve čtvrtý den situace eskalovala. Když padla bomba. Někdo ji prostě hodil doprostřed davu. Zemřelo sedm policistů. Poté zahájili palbu a stříleli kolem sebe hlava nehlava.“ Jo cítil, jak vztek a rozhořčení pomalu přebíjí bolest. Proto se v posledních letech naplno vrhl do dělnického boje. Zloba ho udržovala při životě.

„Mnozí z těch, kteří stávku organizovali, byli zatčeni. Neexistovaly žádné důkazy, že s tou bombou mají něco společného. Ani jeden. Ale soudce zkrátka tvrdil, že svými myšlenkami pachatele podněcovali. Čtyři z nich byli oběšeni. Jen proto, že protestovali. Umíte si to představit? Protože chtěli lepší život. Jeden z nich se ještě předtím ve své cele vyhodil do vzduchu. Říká se, že si vložil do úst náboj do revolveru a zapálil ho. Utrhlo mu to hlavu jedna dvě.“ Jo se významně odmlčel a napil se pěny z plného džbánu, který před něj Pattie postavila.

Fiete tiše hvízdl mezi zuby. „Myslíš, že se to může stát i tady?“

Jo si všiml, že se v jeho pohledu zračí obavy. Fiete se živil oklepáváním kotlů. Mezi hamburskými dělníky patřil k těm nejchudším. V přístavní hierarchii byli tito pracovníci úplně na chvostu. „Co když se tady taky někdo postaví na odpor? Pak za to budeme pykat všichni!“

„Podněcovali je svými myšlenkami… Dost mi to připomíná Bismarckovo zdůvodnění, aby tehdy prosadil socialistické zákony,“ zavrčel Charlie dřív, než Jo stačil odpovědět. Ten překvapeně vzhlédl.

Charlie se od všeho politického držel stranou. Bylo mu úplně jedno, co se tam nahoře děje. Ať mu byly naservírovány jakékoli podmínky, akceptoval je němě jako ryba a dělal svou práci bez ohledu na situaci. Bylo to tak odjakživa. Nebo přinejmenším od té doby, co ho Jo znal. Věděl, že když ještě žil v Irsku, byl někdo jiný. Ale Charlie ho mnohokrát ujišťoval, že tenhle člověk už neexistuje. Zemřel spolu se ženou, kterou miloval. A s celou svou rodinou.

Kdo ztratí všechno, ztratí i sám sebe, pomyslel si Jo a zadíval se na svého nejlepšího přítele. Charlie, obr s měkkým srdcem. Vypadal nebezpečně, jak tam seděl a zíral do džbánu s pivem, se všemi těmi kruhy v uších, divokým zrzavým plnovousem, tetováními na pažích a zlostným pohledem. Ale Jo věděl, že na světě není věrnějšího člověka. Když měl Charlie někoho rád, byl to přítel na celý život. Někdo, kdo pro vás udělá cokoli. Charlie ho v posledních letech častokrát zklamal, bojoval se svou závislostí na opiu a nedokázal ji ovládnout. Neustále se zaplétal do rvaček a pravidelně přicházel o práci, kterou mu Jo pracně sháněl. Ale jakým právem mohl Charlese soudit? Kdyby se Jo nemusel starat o svou matku, bratry, Almu a její děti, kdo ví, jestli by tu vůbec ještě byl. Charlie už neměl nic a nikoho, dokonce ani domov. Jo mu nemohl mít za zlé, že pro dělnický boj nehoří tím samým plamenem jako on.

Přikývl. „Máš pravdu, je to stejné zdůvodnění.“ Povzdechl si. „Jeden z oběšených mužů, August Spieß, předtím při stávkách v Chicagu několikrát vystoupil s projevem. Nemůžeme věčně žít jako kus dobytka! Tahle jeho věta se stala jakýmsi bojovým pokřikem dělníků. A, kruci, málokdy jsem slyšel něco pravdivějšího.“

Fiete se suše zasmál. „To má recht!“ Napřímil se na židli a tvář se mu zkřivila bolestí. Práce Fietemu podlomila zdraví. Měl zničená nejen záda, ale i plíce, ve dne v noci vykašlával černý hlen, měl problémy s ledvinami a nedokázal se už ani rovně postavit. Mluvil dál, ale sklouzl do jazyka oklepávačů kotlů, zkomoleného dolnoněmeckého dialektu, jakési tajné řeči, kterou si dělníci vytvořili mezi sebou. Používali ji, když spolu chtěli v kotlích komunikovat.

„Mluv tak, abychom ti rozuměli,“ zabrblal Charlie a Fiete se slabě pousmál. „Jenom říkám, že na tom nejsme o nic lépe než ti v Americe,“ zopakoval. „Taky nejsme nic víc než dobytek. Akorát že dobytek aspoň dostává pořádně nažrat, na rozdíl od nás!“

„Jo, protože nikoho nezajímá, že zhubneš na kost,“ zasmál se Charlie. „Z tebe se koneckonců klobásy nedělají!“

Fiete něco zabručel a rozkašlal se. Jo se na něj znepokojeně podíval. Fiete byl malý a shrbený, přátelskou tvář měl ztrhanou. Vypadal, že se při příštím závanu větru skácí k zemi. Ale byl houževnatý, což byl jeden z důvodů, proč u této profese vydržel tak dlouho. Tuto nevděčnou práci v zásadě vykonávali hlavně námezdní dělníci, kteří neměli jinou možnost, ale Fiete se vzhledem ke své drobné postavě pro většinu jiných prací nehodil. Na oklepávání kotlů byl naopak ideální, protože byl drobný a mrštný. Když parníky dorazily do přístavu, trvalo přibližně tři dny, než kotle vychladly natolik, aby se daly vyčistit. Pro rejdaře ale hrála roli každá vteřina, a tak muže nutili lézt do kotlů, jakmile to bylo možné – i když ještě sálaly vedrem. Dělníci se protahovali otvory, které byly vysoké asi jen čtyřicet centimetrů. Většinou bylo uvnitř stále ještě nesnesitelné horko. Podlaha a stěny byly pokryté tvrdými nánosy, které museli muži oklepat. Bylo tam těsno, dusno a práce způsobovala pekelný hluk. Proto se Fiete také tak často nakláněl dopředu, když s ním někdo mluvil. Špatně slyšel.

„Ty nejšpinavější práce tu dělá víc než tisíc mužů,“ ozval se Jo. „Odhaduju, že v kotlích jich pracuje tak čtyři sta. Copak nemáte žádná práva?“ Fiete zamyšleně přikývl, ale vypadal, jako by si nebyl úplně jistý. „V loňském roce došlo k šestnácti výbuchům kotlů a zemřelo osmadvacet tvých kolegů. Klidně jsi mohl být na jejich místě!“ Jo přidal na hlase, když si všiml, že ho Fiete pozorně poslouchá.

„Ale co se s tím dá dělat? Hlavní slovo mají rejdaři,“ namítl Fiete nejistě.

„A přesně to musíme změnit!“ vykřikl Jo až příliš vehementně a bouchl pěstí do stolu. Okraje zorného pole se mu už trochu rozmazávaly, Charlieho a Fieteho už neviděl tak ostře jako ještě před hodinou. Tenhle stav měl nejraději. Byl ještě dostatečně střízlivý na to, aby mu to myslelo, ale dostatečně opilý, aby mu život nepřipadal tak těžký. Tak osamělý. Tak beznadějný. Ve stavu opilosti bylo všechno snazší. Věděl, že toho bude zítra ráno litovat. Pravděpodobně se zase jednou probudí v zadní místnosti hospody, schoulený na podlaze mezi všemi těmi chlapy, kteří tu za pár grošů přespávali. Ale teď mu to bylo srdečně jedno. Dopil pivo na jeden lok.

Do hospody vešla dívenka. Měla na sobě pestrobarevné šaty, bosá vylezla na jeden ze stolů a jasným hlasem začala zpívat píseň. V rukou přitom držela pomalovaný kbelík, do kterého mělo publikum házet peníze. Jo ji smutně pozoroval. Co by asi řekla Lily, kdyby ji tu viděla? Úplně to viděl. Pobouřeně by vyskočila, stáhla dívku dolů ze stolu, vyvedla ji ven z toho smradlavého pekla a ze všeho nejdřív jí koupila něco k jídlu. Byla prostě taková. Beznadějně idealistická.

Všichni tři písni mlčky naslouchali, každý ponořený do svých vlastních myšlenek. Jo si všiml, že se Charlieho oči nebezpečně lesknou. Hudba ho vždycky dostala. Když někdo začal zpívat, jeho irské srdce okamžitě zjihlo. On sám uměl hrát na housle lépe než kdokoli jiný, ale od svého útěku z Irska se nedotkl ani své milované foukací harmoniky.

„Je to ostuda,“ mumlal si Charlie pod vousy a Jo s ním mohl jen souhlasit.

Věděl, že pro tu dívku je takový život riskantní. Nejen kvůli té hromadě opilců tady, ale i kvůli jiným bezcharakterním pobudům, kteří z nočních uliček dělali nebezpečné místo. V Hamburku kvetl obchod se ženami. Nedávno se o něm v jednom novinovém článku psalo jako o „hlavním vývozním přístavu“. Z hanzovního města byly ženy posílány do nevěstinců v Jižní Americe nebo v Asii. Obchodníci s lidmi většinou lákali svobodné ženy z Polska nebo Rumunska, ale když bylo nad slunce jasné, že to děvče nebude nikdo hledat…

Když dívka dozpívala, někdo jí pomohl dolů ze stolu a ona procházela hospodou, nastavovala kbelík, svůdně se usmívala a odhalovala přitom zkažené zuby. Když přišla blíž, Jo si všiml, jak je hubená. A cítil z ní alkohol. Té dívce nebylo ani deset let a byla opilá namol.

Nejspíš je to jediný stav, ve kterém dokáže tenhle život snést, pomyslel si a začal hledat po kapsách drobné. Tomu rozuměl až příliš dobře. Než vhodil mince do kbelíku, chytil dívku pevně za paži. „To je všechno, co u sebe mám. Když ti to dám, slíbíš mi, že si za to koupíš něco k jídlu?“ zeptal se.

Dívka ohromeně zírala na tu spoustu mincí v jeho dlani. Pak horlivě přikývla. Jo si povzdechl. Co měl dělat, těžko ji mohl vzít s sebou domů.

„A kdo zaplatí další rundu?“ zabručel Charlie, ale i on zašátral v kapse.

„No, ty samozřejmě, kdo ji…,“ začal Jo, ale vzápětí se odmlčel a zalapal po dechu. Vešla žena s šátkem na hlavě a on si na vteřinu myslel, že je to ona.

Lily.

Bylo to jako rána pěstí do žaludku. V přítmí místnosti ta scéna působila úplně stejně jako tehdy. Ještě pořád měl před očima, jak přišla do sklípku a hledala ho ve svých drahých šatech, s vyčesanými vlasy a nevinnou tváří. Nádhernou tváří… Ten večer se poprvé políbili. Zíral na ženu na schodech jako na zjevení. Pak si ale sundala šátek a kouzlo zmizelo. „Greto!“ Povzdechl si.

Žena očima přelétla dav. Když ho spatřila, usmála se a vykročila k němu.

Jo zvedl ruku a objednal pro celý stůl další pivo.

O hodinu později vyšel Charlie na setmělou ulici, zastavil se a říhl. Potřeboval trochu na vzduch. Nemohl se dívat na to, jak se Greta na Joa lepí a využívá jeho opilosti, aby ho lapila. Lily byla tenkrát pryč sotva dva týdny a ona už zase stála na jeho prahu. Od té doby se snažila Joa přimět, aby spolu utekli. A jestli Jo bude takhle pít dál, brzy se jí to podaří, pomyslel si. Možná to nakonec nebyl nejhorší nápad. Jo potřebuje trochu rozptýlení. Něco nového, někoho, o koho by se mohl starat. Ale Greta? Charlie ji nikdy neměl rád. A navíc byla vdaná, proboha. I když si to nechtěla připustit. Kdykoli byl její manžel na moři, zasekla do Joa své drápy a už ho nepustila.

Charlie mírně zavrávoral a přidržel se pouliční lampy. Nad střechami Hamburku zářil malý rudý zimní měsíc. Komíny tiše vyfukovaly kouř do noční oblohy, byla mrazivá zima a uličkami se potulovala jen hrstka lidí. Chladný noční vzduch alespoň překryl zápach tlejících kanálů a pomohl mu vyčistit si hlavu.

Dělal si starosti o Joa. Z té ztráty se nikdy nevzpamatoval. V poslední době se ovšem k alkoholu přidala téměř maniakální posedlost politikou. Četl všechny letáky, které se mu dostaly do rukou, chodil na shromáždění, každý večer pronášel v hospodách plamenné projevy. Mladí pokrokoví dělníci si teď, po Bismarckově odvolání, dělali velké naděje, že se něco změní. Chtěli konečně dosáhnout zrušení socialistických zákonů. Jo si dal za cíl překopat systém a pomoci chudým lidem. Charlie si odfrkl. Byl to beznadějný idealista. Jako by se dalo něco změnit. Život prostě nebyl spravedlivý. Někteří měli hodně a jiní neměli nic. Tečka. Jako by kolem sebe zbohatlíci najednou začali rozhazovat peníze jen proto, že pár dělníků vyšlo do ulic.

Zaklonil hlavu. Jestlipak se teď nad vesnicí u nich doma třpytí stejné hvězdy? Na okamžik zavřel oči a bojoval s palčivou bolestí, která se v něm náhle vzedmula. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. Když znovu otevřel oči, byl jeho pohled tvrdý. Nesměl na domov myslet!

Aby přišel na jiné myšlenky, odsunul rukou jeden z pytlů visících před okny. Skrze mlžný opar viděl sedět v rohu Fieteho, Gretu a Joa. V mihotavém světle svíček vypadaly jejich rysy ještě hlubší než ve dne, oči tmavší a gesta důraznější. Jo byl zpitý do němoty, Charlie to poznal podle toho, jak mu ruce neklidně bloudily po stole, jak těkal pohledem a držel záda přehnaně rovně. Už zase se hádal s Gretou. Charlie viděl, že ho bude pravděpodobně muset dotáhnout domů, jako ostatně často. Najednou se musel usmát. V poslední době si vlastně vyměnili role: dřív se vždycky staral Jo o něj. Ale Charlieho závislost byla něco jiného než alkoholismus. Dala se lépe skrýt.

Myslel na to, jak se s Joem seznámili. Bydleli v jednom domě, Jo se svojí rodinou, on jako nocležník u jedné vdovy. Jednou v noci ho probudil strašlivý křik. Manželé v bytě pod ním se zase hádali, ale tentokrát to znělo, jako by muž svou ženu stahoval zaživa z kůže. Vztekle vyskočil z postele a ve stejný okamžik jako Jo dorazil k jejich dveřím. V tiché shodě dvou dělníků, které někdo okrádá o tolik potřebný spánek, si toho muže vzali do parády. A moc se s ním nepárali. Z bytu se už nikdy neozvalo ani pípnutí a žena jim pak ještě několik týdnů pekla koláče. A přestože už dávno nebydleli ve stejném domě, byli s Joem od té doby přátelé.

Nejlepší přátelé.

Náhle ho někdo zatahal za rukáv. Když se otočil, hleděl do ztrápené tváře starého muže. Nos měl zčervenalý mrazem, soply mu stékaly do pusy. Muž mu podával obrázek a s nadějí se na něj díval. „Namaluju vaši milou. Řeknete mi, jak vypadá, a já ji nakreslím. Když nebudete spokojený, nebude vás to nic stát!“

Charlie sebou při těch slovech zděšeně cukl. Pak zavrtěl hlavou. „Nemám žádnou milou,“ odsekl. Na vteřinu zaváhal, stařec měl na sobě jen tenkou bundu a třásl se zimou. „Zkus štěstí jinde, chlape, tam vevnitř nenajdeš nikoho, kdo by za něco takového utrácel,“ zabručel vlídně a poplácal muže po rameni. Pak se vrátil dovnitř.

Když ho ve sklípku přivítala známá směs kouře, potu a pivních výparů, zůstal na okamžik stát. Nervózně si prohrábl vousy. Na chvíli byl v pokušení… Co když to ten muž opravdu umí? Co kdyby ji Charlie viděl? Po tolika letech. Neměl jedinou její fotku. Při té myšlence ho polil pot. Všechno v něm toužilo vyběhnout ven a zastavit toho muže. Ale jak by to celé probíhalo? Vždyť to bylo nemožné! Jak ji měl popsat? Její pozorné, přemýšlivé oči. Její úsměv, při kterém trochu našpulila rty, takže se jí vedle pravého koutku úst objevil ďolíček. Jemný nos, který vypadal pokaždé jinak v závislosti na tom, z jakého úhlu se na něj člověk díval.

Občas si sám nebyl jistý, jestli si to pamatuje správně. Pak si zkoušel představit její tvář a ta se mu rozmazala před očima, rozplynula se a nově poskládala jako grimasa ze zkreslených vzpomínek. V takových chvílích se mu panikou svíralo hrdlo. A pak mu bylo zcela a definitivně jasné, že už ji nikdy neuvidí. Nikdy. Její obličej bude stále rozmazanější, vybledlejší a jednoho dne se úplně rozplyne.

Ne, pomyslel si a zavrtěl hlavou. Bylo to nemožné. A především to bylo nebezpečné. „Mrtví se nemají budit!“ zašeptal a odhodlaným krokem se vracel ke stolu.

Cítil ale, jak ho svrbí dlaně.

„Máme v knihovně Krále Leara?“ Lily odložila vidličku. Ananasový koláč s glazovanými třešněmi, který se podával jako dezert, chutnal výtečně, ale ona věděla, kolik tahle extravagantní večeře z importovaných potravin stála, a nedokázala si ji vychutnat. Kdo jednou žil v bídě a v chudobě, díval se na plýtvání jinýma očima. Henry však trval na tom, aby byly servírovány pouze ty nejvybranější pokrmy. Platil to její otec, stejně jako všechno ostatní v tomto domě.

Její manžel zvedl hlavu a podíval se na ni. Poslední dobou se nestávalo často, že by ho oslovila, a už vůbec ne neutrálním, nebo dokonce smířlivým tónem. Po tváři mu přeběhl výraz překvapení. Pohledem se o vteřinu déle zastavil na jejím nateklém oku. Odkašlal si. „Jistě,“ odpověděl. „Proč se ptáš?“

Lily zaškubalo v koutcích úst. Henry neměl ponětí, jaké knihy mají v knihovně. Veškeré vybavení odkoupil od zkrachovalého akcionáře a od té doby mu nevěnoval jediný pohled. V žádné spořádané domácnosti nesmí chybět knihovna, to bylo všechno, co ho zajímalo. Lily měla zpočátku z té hromady knih velkou radost, ale brzy se ukázalo, že výběr absolutně neodpovídá jejímu vkusu. Téměř všechno byla latinská naučná literatura nebo pojednání o válkách růží. Mnohé z řad knih vázaných v kůži byly atrapy, jak s údivem zjistila, když chtěla z regálu vytáhnout Dickense. Anglická smetánka se zřejmě ráda chlubila intelektuální fasádou, ale nebyla ochotna do ní investovat moc peněz. Hezká iluze, pomyslela si. Stejně jako ve starém Prusku. A jako spousta dalších věcí v Henryho životě. Vsadila by se, že ještě nikdy nečetl žádnou Shakespearovu hru.

„Ale jen tak. Mám ráda Thomase Hardyho,“ odpověděla nevinně.

Henry vážně přikývl. „Skvělý spisovatel.“

Lily se kousla do tváře, aby se nerozesmála. „Kterou z jeho knih máš nejraději?“ zeptala se vyzývavě.

Henry zavrtěl hlavou. „To je těžké rozhodování.“

Nasadila neurčitý výraz, aby skryla své opovržení. Proč prostě nemohl přiznat, že o Thomasovi Hardym nemá ani ponětí? A ještě méně o Shakespearovi. A že absolutně není schopen přečíst knihu v angličtině.

Stejně jako Lily i Henry chodil od jejich příjezdu každý týden na soukromé hodiny. Ona už v té době hltala anglické knihy a tento jazyk si velmi oblíbila, když zjistila, že v Británii existuje na rozdíl od německého císařství bezpočet ženských autorek, jejichž společensky kritické knihy jí zpříjemňovaly dlouhé mlhavé večery. Henry naopak dělal jen velmi malé pokroky. Konverzaci zvládal obstojně, ale jeho znalosti zdaleka nestačily na to, aby dokončil studium medicíny, což byl jen jeden z důvodů, proč byl poslední dobou netrpělivější a popudlivější než kdy dřív.

„Požádám Mary, aby ti tu knihu vyhledala.“ Usmál se na ni. Zdálo se jí, že v jeho očích zahlédla cosi jako záblesk naděje. Nebylo těžké mu číst myšlenky – říkal si, jestli je vážně možné, že se budou u stolu normálně bavit jako manželé, aniž by se hádali nebo zarytě mlčeli.

„Děkuji. Ale bude to mít těžké. Král Lear je totiž od Shakespeara,“ odvětila Lily sladce. Odsunula židli. „Jsem unavená. Mohu odejít?“

Henry na ni upřel pohled. Po vteřině šoku mu tvář potemněla zlostí. Stiskl rty do bílé čárky a křečovitě sevřel ubrousek.

Lily se nebála, nikdy ji neuhodil, když byl střízlivý. Když nereagoval, vstala, velmi pomalu obešla jeho židli a odešla z místnosti.

Jsi potvora, blesklo jí hlavou, jakmile se venku opřela o dveře. Skutečná potvora, Lily Karstenová.

Když si uvědomila, že o sobě stále přemýšlí jako o Lily Karstenové, netrpělivě zavrtěla hlavou. Na von Cappelnovou si nedokázala zvyknout. Jedině skutečnost, že se tak jmenuje i její dcera, jí trochu pomáhala smířit se s tím, že byla přinucena ke sňatku s Henrym.

Hbitě vyběhla po schodech potažených sametem a otevřela dveře do dětského pokoje. Hanna spala jako obvykle na zádech, s rukama i nohama od těla a peřinou navzdory chladné anglické zimní noci odkopanou do rohu. Lily potichu přistoupila k posteli.

Kéž by tě tak mohl vidět. Tahle myšlenka jí prolétla hlavou nejméně pětkrát za den. Ani po více než třech letech se na tom nic nezměnilo.

Byl by tak pyšný. Tvůj otec.

Opatrně rozvázala čepec na spaní, který chůva Hanně pod bradičkou utáhla pokaždé příliš pevně. „Vždyť nemůže dýchat,“ protestovala Lily každý večer, ale Conny trvala na tom, že čepec musí těsně přiléhat. „Jinak z něj vlasy vypadají a zacuchají se.“ Pro Lily se stalo hrou, že se v noci vplížila dovnitř, zkontrolovala dcerku a rozvázala jí čepec. Ráno měla Hanna na hlavě vrabčí hnízdo, ale Lily nechápala, proč by musela mít malá holčička upravené vlasy. To, co potřebovala, byl kvalitní spánek.

Věděla, že její vzpoura pramení i z toho, že téměř všichni v domě mohou o její dceři rozhodovat víc než ona. Henry najal chůvu a vychovatelku, a protože pracovaly pro něj a poslouchaly jeho příkazy, mohly se v mnoha věcech vůči Lily prosadit. Od začátku věděla, že v manželství nebude mít žádná práva, a ještě menší svobodu volby. Co to však znamená pro její novou roli matky, jí začalo docházet až postupně. Hanna byla její dcera, devět měsíců ji nosila pod srdcem a při porodu málem přišla o život. Byla jako její součást a Lily už si nedokázala představit, že by bez ní strávila byť jen jediný den.

A přesto neměla, pokud šlo o Hannu, žádné pravomoci.

Lily ji nesměla kojit, musela používat odsávačku, protože jí neustále teklo mléko z prsou, a Hannu krmila kojná z lahve. Nesměla rozhodovat o tom, co bude jíst, kdy půjde spát a kde se bude zdržovat. Ale Lily věděla, že musí být vděčná, že je Hanna vůbec na světě. Kromě toho, že se ona sama pokusila těhotenství ukončit, si také byla jistá, že Henry tehdy plánoval nechat Hannu hned po porodu odvézt pryč. Někdo jako Henry by nikdy nevychovával dítě jiného muže – a ještě k tomu milence své ženy. Když ho porodní bába po porodu poprvé přivedla do pokoje, Lily se k němu naklonila a chytila ho za ruku. „Jestli mi vezmeš dceru,“ zašeptala, rty rozpraskané od mnoha hodin křiku, „skočím ještě ten den do řeky.“

Něco v jejích očích ho nejspíš přesvědčilo, že to myslí vážně. Zbledl a z tváře se mu na okamžik vytratil veškerý výraz. Pak sotva znatelně přikývl. Vstal, podíval se na malý uzlíček a beze slova odešel z místnosti. Lily vyčerpaně klesla zpět do polštáře. Tentokrát vyhrála.

Svůj vlastní život ovšem nemohla používat jako donucovací prostředek každý den. A celkově vzato se jí tu nežilo zas tak špatně. Podobně jako ona i Henry si pečlivě vybíral, do jakých bojů se pustí, a v mnoha věcech jí z pouhé pohodlnosti nechával svobodnou vůli. Prostřednictvím malých svévolných náznaků sadismu jí ale pravidelně dával najevo, jakou nad ní má moc. Jako by se chtěl ujistit, že nezapomene, kdo je její manžel.

On rozhodoval.

O všem.

2

l

Emma Wilsonová si založila ruce vbok arozhlédla se kolem sebe. „Skvělé!“ prohlásila. „Přesně takhle jsem si to představovala.“

Elegantní stará dáma, sníž mluvila, to zjevně viděla jinak. Kritickým okem si prohlížela čerstvě omítnuté stěny. „Trochu flekaté, nemyslíš?“ ohrnula rty anataženou holí škrábala po barvě. „Vždyť už se to drolí!“

Emma se usmála. „Také to není určeno ktomu, aby se to oškrabávalo, Gerdo!“ napomenula ji.

Stará dáma naklonila hlavu atiše sykla. Panovačným pohybem si přehodila přes rameno kožešinový šál, odkráčela do vedlejší místnosti asukni sperlovou výšivkou přitom vláčela pilinami aprachem. Dělníci po sobě neuklidili zrovna moc pečlivě.

Emma zavrtěla hlavou anedokázala potlačit napůl pobavené, napůl podrážděné zaúpění. Rozběhla se za Gerdou Lindmannovou. „Podívej, musíš si to představit zařízené!“ Zůstala stát uprostřed místnosti azvedla ruce. „Tady ztoho uděláme společenskou místnost. Do rohu vedle krbu dáme pár křesel apohovek asem nějaký hezký stůl. Ženy tu budou moct večer společně posedět, vyšívat, paličkovat, pít čaj. Úplně to vidím, bude to opravdu útulné.“

Zatímco vysvětlovala, Gerda očima sledovala její natažený ukazováček. Emma její mlčení vyhodnotila jako souhlas apřešla do další místnosti. „Tady je kuchyně. Jak vidíš, nechali jsme všechno zhruba tak, jak to bylo,“ ukázala na plotnu. „Atudy se jde na dvůr, kurník už je zrekonstruovaný.“

Gerda stále nic neříkala aEmma se rozhodla této vzácné příležitosti využít. Rychle vyběhla po úzkých zadních schodech, které vedly podél kuchyňských kamen do druhého patra. Naodpočívadle se na okamžik zastavila aposlouchala, jestli jde Gerda za ní. Když krátce nato uslyšela tupý zvuk hole na spodním schodu, spokojeně se usmála. Ochvilku později Gerda sfuněním dorazila do horního patra. Emma se opírala ozeď apozorovala ji.

„Chci tě vidět, jak po těch schodech vyhopsáš, až budeš tak stará jako já,“ řekla, jakmile popadla dech, ale dobrácky Emmu šťouchla holí. „Tak šup, šup, paní doktorko, pokračujeme, nemáme na to celý den! Ukažte mi, za co jste vyhodila moje peníze,“ vysoukala ze sebe mezi dvěma lapavými nádechy.

Emma se uculila. „Dobrá. Na chodbách se nacházejí ložnice. Každá pro dvě ženy smožností přistavení dětské postýlky nebo kolébky.“ Energicky otevřela jedny ze starých dřevěných dveří. „Všechny pokoje vypadají vzásadě stejně, nemusíme procházet každý zvlášť. Jedna kamna, jedno umyvadlo. Záchod je na konci chodby a…“ Emma se zarazila. Zatímco ona pokračovala vchůzi, Gerda se zastavila ve dveřích komůrky. Když nereagovala na její volání, přišla Emma blíž. „Gerdo?“

Gerda Lindmannová zvedla oči apohlédla na ni. „Tenhle pokoj není větší než krabice na klobouky,“ řekla tiše.

Emma přikývla. „Já vím anení ideální, že ho musí sdílet. Takhle ale můžeme ubytovat více žen. Avětšina znich je zdomova zvyklá na mnohem horší podmínky. Když nic jiného, je tu teplo ačisto.“

Gerda znovu nahlédla do maličké tmavé komory. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale pak svraštila čelo azase je zavřela.

Emma chápala, že je všoku. Ona sama pracovala jako lékařka nejen vhamburských chudinských čtvrtích, ale předtím ive slumech ve čtvrti Whitechapel vLondýně aviděla tu nejhorší bídu achudobu, jakou si jen lze představit. Gerda se stěmito věcmi setkala poprvé vživotě. Až dosud to pro ni byla jen teorie. Spolu se Syltou Karstenovou poskytla peníze, zorganizovala sbírku, založila výbor, sehnala architekty apodílela se na výběru domu. Emma ale zvýrazu její tváře poznala, že teprve teď pochopila, oco tu skutečně jde.

Oopravdovou chudobu.

Oženy, které nemají vůbec nic. Dokonce ani střechu nad hlavou.

Emma ji opatrně vzala za paži. „Je to velmi malé aprosté, já vím. Ale je to nouzové ubytování. Ty ženy nemají velká očekávání. Adostanou tu důležitější věci, lékařskou péči, jídlo, rady, společnost. Někoho, kdo se oně postará. Apředevším oty děti…“

Gerda pomalu přikývla aEmma viděla, že už se trochu uklidnila. „Nešlo tam dát alespoň skříň?“ zeptala se příkře.

„Bohužel ne. Museli bychom kvůli tomu přestavět celé patro.“ Emma se usmála. „Pojď, ukážu ti ještě vyšetřovnu atkalcovský stav.“

Stará dáma se kEmmě přidala, ale zdálo se, že úplně ztratila řeč. Po zbytek obhlídky už neřekla ani slovo, vše si prohlížela mlčky aspodivně zachmuřeným výrazem, který si Emma nedokázala vyložit. Byla rozladěná, nebo zděšená? Nebo obojí najednou?

Když se Gerda chystala vystoupat do dalšího patra po maličkém schodišti připomínajícím žebřík do kurníku, Emma ji polekaně zadržela. „Ne! Gerdo, tam nahoře spí zaměstnanci. To skutečně není nutné…“

Gerda se na ni podívala aEmma se zachvěla, když se do ní zabodl pohled jejích ocelově šedých očí. Uvědomila si, že dámu, jako je Gerda Lindmannová, nejspíš nikdo za rukáv moc často netahá. Aještě méně často slýchá slovo „ne“.

„Chci to vidět!“ dožadovala se Gerda ostrým rozkazovačným tónem aEmma váhavě přikývla apustila ji.

„Tak dobře, ale jdi pomalu. Tyhle schody nejsou příliš bezpečné.“

„Když si zlámu nohy, mám tady tu správnou osobu, která mi je spraví,“ odsekla Gerda ase supěním se šplhala nahoru. Schody byly tak úzké, že se jí široké sukně po obou stranách zasekly ostěny. Emma je honem uvolnila anesla je jako šaty nevěsty, kterou vedou koltáři.

„To je pravda. Ale jestli si zlomíš kyčel, nebude to tak jednoduché,“ podotkla.

„No, když už se na mě takhle lepíš, aspoň budu padat do měkkého,“ zajíkala se Gerda avpůli cesty se zastavila, aby na chvíli popadla dech.

Emma zakoulela očima. Gerda byla skutečně jiná než většina žen jejího věku. Byla to dáma na úrovni, vysoce vážená ve vybraných hamburských kruzích. Apřesto si vzásadě dělala, co chtěla, aniž se příliš starala oto, co si oní myslí ostatní. Emma si pomyslela, že když je někdo bohatá, zcestovalá vdova, má rozhodně větší svobodu než jiné ženy. „To si přivezla ze zámoří!“ říkali oní, když její chování neodpovídalo zdejším mravům, anetrpělivě, ale súsměvem nad tím mávli rukou. Těžko uvěřit, že byla nejlepší přítelkyní Lilyiny zesnulé babičky. Podle toho, co se Emma oKittie Karstenové dozvěděla, by sotva našla dvě rozdílnější dámy.

Když došly do patra, uslyšely zulice frkání koní askřípění kol. Stouply si vedle sebe koknu avyhlédly ven. Toni seskočil zkozlíku, aby Syltě otevřel dveře červenohnědého kočáru, ajakmile spatřil obě ženy za oknem, smekl čepici. Obě zároveň zvedly ruku azamávaly.

„No konečně,“ brblala Gerda.

„Byla jsi tu moc brzy,“ uklidňovala ji Emma.

„Aona je tu pozdě,“ odvětila Gerda netečně. „Takže zase hezky dolů, co?“ povzdechla si apohlédla na schody.

„Můžeš počkat tady nahoře, já pro ni rychle sko…,“ spustila Emma, ale Gerda si odfrkla.

„To by se ti tak hodilo!“

Když sešly dolů, Sylta Karstenová už stála vkuchyni arozhlížela se. Byl to zvláštní pohled: elegantní žena vklobouku speřím uprostřed prostého vybavení apilin. Syltiny oči ale jenom zářily.

„No ne, jak se tu všechno změnilo!“ zvolala, došla knim apolíbila je na tvář.

Emma si všimla, že si tiskne ruku na podbřišek. „Jsi vpořádku?“ zeptala se znepokojeně.

Sylta přikývla. „Vždyť víš, že jízda kočárem je pro mě vždycky nepříjemná. Ale určitě to hned přejde,“ odpověděla súsměvem. Emma zjejího držení těla poznala, že má bolesti, ale Sylta to na sobě jako vždy nedávala znát.

„Tak když už jsi také ráčila dorazit, půjdeme na obchůzku?“ zeptala se Gerda anabídla Syltě rámě. Ta ho smrknutím přijala aobě dámy společně zamířily směrem khospodářským místnostem.

Emma zaslechla, jak Gerda Syltě vysvětluje věci, které se předtím dozvěděla od Emmy. Usmála se. Od té doby, co byla Lily pryč, se Gerda Lindmannová oSyltu téměř dojemně starala. Sylta tehdy byla už jen svým vlastním stínem. Ztráta dvou ze tří dětí ji připravila oveškerou radost ze života. Ktomu se přidaly fyzické potíže asilné– anevhodně zvolené– léky, které brala. Emma si během toho období dělala oSyltin duševní stav vážné starosti– Sylta se pohybovala mezi mánií, depresí apodivnou nezúčastněností. Emma jí pravidelně vštěpovala, že její děti jsou stále naživu ajednoho dne ji zase budou potřebovat. Že musí být silná. Pak Alfred poprvé svolil, aby navštívili Michela. Po první návštěvě následovaly další ateď už za ním jezdili pravidelně každých pár týdnů. Od té doby došlo uSylty kviditelné změně. Byla opět čilejší aměla jasný pohled. Začala znovu žít. Přestože se do její krásné tváře vkradla hořkost, drobné vrásky kolem očí se prohloubily apohled ztvrdl, Sylta se rozhodla jít dál. Apřátelství, které se vytvořilo mezi ní, Emmou aGerdou, přispělo kjejímu uzdravení. Jakkoli byly rozdílné, energie, která vznikala, když se ty tři setkaly, byla inspirativní.

Gerda byla přímá, říkala, co si myslí, apokaždé měla co zajímavého vyprávět. Sylta byla sečtělá achytrá, vyzařovala klid aeleganci, které Emmě imponovaly. Probíraly politiku aspolečenská témata aEmma si nemohla nevšimnout, že se Lily ajejí matka ve svých názorech příliš neliší. Sylta je akorát nikdy nevynášela mimo zdi svého salonu nebo je spíš doposud ani nevyslovila nahlas. Vdůvěrném přátelském kruhu však postupně ztrácela ostych. Jednou Gerda ukázala Syltě články, které Lily psala pro Bürgerzeitung pod pseudonymem L. Michel, když tehdy žila sama vpodkrovním pokojíku ve Fuhlentwiete. Sylta je zprvu šokovaně, pak fascinovaně hltala anemohla uvěřit, že by její dcera byla něčeho takového schopná. Bylo zcela zjevné, že kromě zděšení se vní ozývá ihrdost.

Emma hodně vyprávěla osvé práci vdomově pro seniory, obídě lidí vchudinské čtvrti ikatastrofálních hygienických aživotních podmínkách. Avurčitém okamžiku se jí vhlavě začal rodit plán. Už si nepamatovala, jak to přesně začalo, ale několikrát se jen tak mimochodem zmínila, že sLily snily ozřízení útulku pro ženy vnouzi, pro mladé matky aoběti domácího násilí. Kjejímu velkému překvapení se pro to nadchla nejprve Gerda apozději iSylta. Chtěly ten projekt uskutečnit. Všechny tři dohromady. Anyní byl jejich ženský domov krátce před otevřením. Emma se ještě jednou rozhlédla. Ať si Gerda říkala, co chtěla, ona byla nesmírně pyšná na to, co dokázaly.

Vtom se zvedlejšího pokoje ozval výkřik. „Proboha! Emmo, rychle sem pojď!“

Emma vběhla do místnosti. Sylta klečela na kolenou atiskla si ruce na břicho. Vobličeji byla bledá, na čele jí vyrazil pot.

„Co je jí?“ Gerda pobíhala kolem Sylty jako vyplašené kuře.

Emma pomohla Syltě vstát. „Musíš se na chvilku natáhnout ahned budeš zase vpořádku,“ řekla konejšivě aopatrně Syltu odvedla do technické místnosti, kde byla pohovka. Sylta se pomalu posadila, tvář měla zkřivenou bolestí.

Emma ji soucitně pozorovala. „Přinesu ti něco kpití, dej si na chvilku nohy nahoru.“

Sylta přikývla aklesla na pohovku. Gerda si sedla vedle ní ajemně ji poplácávala po ruce. Emma rychle přeběhla ulici avhostinci naproti koupila džbán hnědého piva. Vodu Syltě raději dávat nechtěla, domov pro ženy se sice nenacházel přímo vchudinské čtvrti, voda ale přesto pocházela zvodních kanálů. Emma se znepokojeně ohlédla kdomu. Syltina choroba se za poslední roky, kdy se oni starala, hodně zlepšila. Příznaky se výrazně zmírnily atrápily ji už jen zřídka. Její nemoc se ale nedala vyléčit. Sylta sní musela žít až do smrti.

Lily svižným krokem přešla po mlhavé Church Street, proběhla kolem koňky aotevřela zdobené dřevěné dveře obchodu Huckabee & Huckabee. Odhrnula závoj asundala si rukavice. Nad hlavou jí zacinkal zvonek aokamžitě ji přivítala důvěrně známá vůně starého papíru. Bylo to, jako by vstoupila do malé jeskyně, nízké stropy knihkupectví jí sotva umožňovaly stát rovně. Vzaprášených regálech čekaly na zákazníky stovky astovky knih. Mezi nimi stály sklenice snevyzpytatelným obsahem. Vjednom rohu byl opřený otlučený houpací kůň aupíral na ni žluté skleněné oči anad pokladnou se vkleci stichým vrzáním pohupoval vycpaný albatros. Samotný pult nebylo téměř vidět, jak byl pokrytý papíry adalšími předměty, které se zjevně měnily každý týden. Huckabee & Huckabee nebylo jen knihkupectví aantikvariát, ale také obchod se starožitnostmi.

Právě si zvědavě prohlížela něco, co vypadalo jako dřevěná protéza prstu na noze, když pan Huckabee vyšel zpoza závěsu. Jakmile ji spatřil, rozzářil se ajeho svraštělou tvář pokryly stovky drobných vějířků vrásek. „Paní von Cappelnová. Nemyslel bych si, že přečtete Opatství Northanger tak rychle…“ Pohledem se zastavil umonoklu pod jejím okem azděšeně se zarazil.

„Taky že ne,“ přiznala Lily, než stačil cokoli říci. „Trochu stím bojuji. Catherine stěmi svými milostnými romány avýstředním životem… Je to jako číst osobě, ještě před pár lety jsem byla taky taková. Je velmi vtipná atrochu bláznivá, ale zatím nevím, co si oní myslet.“

Pan Huckabee horlivě zavrtěl hlavou. „Jste teprve na začátku. Počkejte, až se Catherine vrátí zBathu. Dojde uní kpozoruhodnému vývoji.“ Usmál se. „Nedoporučil jsem vám tu knihu jen tak pro nic za nic.“

„To jsem si myslela. Rozhodně ji dočtu. Nemáte Krále Leara?“ zeptala se Lily, když si všimla, že se jeho pohled opět stočil kjejí modřině.

„To jsou mi věci!“ Pan Huckabee naklonil hlavu do strany asvědoucím výrazem vočích si ji chvíli prohlížel. „Starý král, kterého jeho vládychtivost svádí knespravedlnosti. Aodvržená nejmilejší dcera, která se kněmu vrací navzdory všemu, co jí udělal,“ řekl zádumčivě azamyšleným pohledem na okamžik zabloudil kamsi do dálky. „Hra okřehkosti reality vytvořené člověkem. Plná intrik, které nakonec zničí ito dobré. Nezanechá včlověku ani špetku útěchy, nedává naději ani vysvětlení.“ Mrkl na ni. „Mám ho vždy na skladě. Podle mě je to jeho nejlepší dílo!“

„Vážně? Na mě to vždycky bylo až příliš brutální. Nejraději mám Kupce benátského.“

Pan Huckabee se se zájmem naklonil přes pult azatahal se za orlí nos. Překvapeně svraštil obočí. „Neobvyklá volba. Nechte mě hádat, co vás na něm tak fascinuje: chytrá Porcie, která odmítne všechny bohaté nápadníky, aby si vzala chudého Bassania? Akterá nakonec vyhraje usoudu, protože využije přesného významu slov ve svůj prospěch.“

Lily se srdečně usmála. „Přesně tak. Bohužel ale nezvítězí pouze proto, že správně interpretuje slova, ale protože se převleče za muže. Jediná vada této hry.“

„Ach tak.“ Pan Huckabee roztáhl ústa do ještě širšího úsměvu. Oči mu jiskřily jako vždy, když sněkým mohl diskutovat oliteratuře nebo dramaturgii. Špičkou dlouhého ukazováčku poklepal na pult. „Ale je to vada, nebo prostě jen zrcadlo doby? Chytře skrytá kritika společnosti?“

„Jistě. Ale nebylo by skvělé, kdyby zvítězila jako žena? Možná bychom byli mnohem dál, kdyby se muži už dřív odvážili inscenovat ženy ve svých dílech jinak.“

Pan Huckabee se opřel oregál za sebou, takže se knihy nebezpečně zakymácely. „Jenže bylo to možné? Stejně jako vrealitě, vníž Shakespeare žil, jsou ijeho postavy svázány pravidly akonvencemi doby. Měl jen omezený manévrovací prostor. Ženy se tehdy, stejně jako dnes, nemohly stát právničkami. Aalžbětinská doba byla ještě úzkoprsejší než ta naše. Porcie byla přinejmenším panovnicí. Když se podíváme, jak vyobrazuje její říši…“

„Pohádkový svět plný měsíčního svitu aromantiky,“ namítla Lily pohrdavě.

„Vpozitivním kontrastu kBenátkám mužů, kde je vše podřízeno obchodu aekonomickým otázkám,“ kontroval.

„Nevěřím na oddělování těchto dvou světů.“ Lily si energicky založila ruce na prsou. „Žijeme všichni společně. Proč musí být jedno neustále vyvažováno druhým?“

Pan Huckabee se rozzářil. „Jedna zvelkých otázek! Vidíte, jak byl Shakespeare geniální, že ji nastoluje prostřednictvím svých postav.“

„Takhle se to dá samozřejmě také vykládat.“ Lily se usmála. „Je pravda, že zpochybňuje stávající genderové konvence.“

„Anutí tak diváka přemýšlet,“ uzavřel pan Huckabee. „Chápu, proč tu hru máte ráda. Vždy si vybíráme hrdiny, kteří jsou nám nejbližší. Porcie je neobyčejná, chytrá asečtělá žena, která lstí zasáhne do světa mužů avymaní se ze zaběhnutých rolí. Stejně jako vy!“

Lily se smutně usmála. „Jenže ona něčeho skutečně dosáhla. Zato já…“ Pokrčila rameny. „Nestačí přestat nosit korzet apronášet smělé proslovy za zavřenými dveřmi. Je stále více žen, které se angažují, ato iunás vŘíši. Například Minna Cauerová nebo Hedwig Dohmová… Píší apublikují, zakládají spolky, požadují rovnoprávnost avolební právo.“

„Pokud vím, jsou obě tyto obdivuhodné dámy vdovy.“

„Vy je znáte?“ podivila se Lily.

Usmál se. „Ale jistě. Mám tu eseje paní Dohmové. Ikdyž musím přiznat, že mi ještě dělá potíže je číst.“

Lily přikývla. „Ano, jsou to vdovy. Ale bojovaly už předtím…“ Vbezmocném gestu zvedla ruce.

Pohled starého knihkupce změkl. „Každý vrámci svých možností, má drahá. Každý vrámci svých možností. Přesně to jsem měl před chvilkou na mysli. Ivy žijete vmezích vlastní reality.“

„Spíš vkleci.“ Lily zvedla ruku ktváři, ale hned ji nechala zase klesnout.

„Jejíž mříže už dokážete obratně ohýbat.“ Usmál se. „Pojďte, posaďte se na chvilku ke krbu. Najdu vám toho Leara. Dáte si mezitím šálek čaje? Mám tu ještě něco, co vám chci rozhodně ukázat.“

Lily se ochotně nechala zavést kmalému praskajícímu krbu vrohu. Sedla si do starého křesla, vněmž seděla už stokrát, vzala si hrnek, který jí podával, apřičichla si kjeho obsahu. Lahodný tmavý Assam, který měl pan Huckabee vždy čerstvě uvařený, pro ni byl neoddělitelně spjatý smnoha hodinami, které už vtomto malém knihkupectví strávila čtením nebo diskutováním.

Od chvíle, kdy obchod jednoho mlhavého listopadového dne objevila, se tu pravidelně stavovala aučila pana Huckabeeho německy. Na oplátku si od něj mohla půjčovat knihy acvičila se vanglické konverzaci. Stal se jejím přítelem adůvěrníkem aněkdy si říkala, že bez něj by ty roky vcizí zemi určitě nepřežila.

Pára se zvlnila ve vzduchu aona se svelkou chutí napila. Teprve díky teplému čaji si uvědomila, jaká je jí zima. Rychle se naučila, že vAnglii se člověk nikdy úplně nezahřeje. Obzvlášť vtomto ročním období. Sice tu nikdy vyloženě nemrzlo, ale ten chlad měl vsobě cosi sžíravého, co zalézalo až do morku kostí. Lily zvedla oči apodívala se skrz malé zamlžené okno. Venku vuličkách se převalovala mlha, lidé pospíchali kolem se sklopeným zrakem. Sem dovnitř téměř nikdo nezabloudil aona za to byla ráda. Huckabee & Huckabee bylo jejím útočištěm vchladném, temném městě, kde se necítila doma.

„Tak, tady je ten Lear. Až ho budete mít přečteného, zastavte se tu, ať si oněm můžeme popovídat! Jsem zvědavý na váš názor, je vždy tak osvěžující.“ Mrkl na ni. „Amimochodem, tohle je pro vás.“

Lily se udiveně dívala na malé ploché plechové pouzdro, které jí svážnou tváří podával. Viselo na šňůrce aLily jej vúžasu zvedla proti světlu. „Co je to?“

„To…,“ pan Huckabee udělal významnou pauzu, „je C. P. Stirn! Jeden znejmenších fotoaparátů na světě.“

Lily svraštila čelo. „Fotoaparát? To není možné.“

Pan Huckabee si od ní krabičku zase opatrně vzal. „Připadá vám to tak, že? Kouzlo spočívá vjeho velikosti. Je známý také jako detektivní fotoaparát. Můžete ho nosit pod vestou anepozorovaně vyfotit objekt zájmu. Nevěřila byste, kde všude se dá schovat, vkabelkách avycházkových holích, dokonce ivknihách!“ Dlouhými prsty jemně přejel po malém pouzdru. „Upadl vnemilost, protože se údajně používá… jak to říct… knepřístojnému špehování žen.“ Rozpačitě si odkašlal.

„No to je neuvěřitelné! Nevěděla jsem, že je něco takového vůbec možné!“ Lily se celá rozzářila.

Pan Huckabee hrdě přikývl. „Byl vynalezen vNěmecké říši.“

„Aproč mi ho ukazujete?“ zeptala se Lily. Při nejlepší vůli si nedokázala představit, co tím zamýšlí.

„Totiž…“ Pan Huckabee si odkašlal. „Myslel jsem, že by vám mohl pomoci při rešerších.“ Najednou mu zrudly uši. Nervózně otáčel aparátem vrukou. „Jeden reportér zLiverpool Echo by si vás přál poznat. Lépe řečeno, chtěl by, abyste pro něj něco napsala. Vaše články ho skutečně velmi zaujaly.“

Lily oněměla úžasem. „Ale vy… jak… nechápu to!“

„Doufám, že mi odpustíte, že jsem dal vaši práci zruky. Ale nechtěl jsem ve vás vzbuzovat falešné naděje, tak jsem vám nic neřekl. Říkal jsem si, že zkusím štěstí.“

Lily tomu nemohla uvěřit. Beze slova tam seděla asnažila se zpracovat, co jí pan Huckabee říká.

„Nezlobíte se na mě, že ne? Chtěl jsem se vám odvděčit za všechny ty hodiny, kdy jste mi tak trpělivě pomáhala zlepšovat mou špatnou němčinu.“

Lily zavrtěla hlavou. „Naopak! Jen nevím, co na to říct, přišlo to tak nečekaně. Ajá jsem si užívala každou minutu našich lekcí,“ dodala rychle.

Pan Huckabee se usmál. „Já také! Proto jsem pro vás chtěl něco udělat avyužil jsem svých kontaktů. Tomu reportérovi připadaly vaše články skvělé. Akdybyste mu rovnou mohla dodat ifotografie, vaše práce by jistě byla ještě přesvědčivější. Stále více se otiskuje isfotkami. Proto jsem se chopil příležitosti, když mi minulý týden chtěl jeden obchodník prodat tento malý skvost.“ Horlivě se kní naklonil. „Podívejte se, je to velmi jednoduché. Pryč jsou doby mnohahodinových expozic aobrovských stativů.“

Lily se také zvědavě naklonila dopředu.

„Prostřednictvím samostatně fungujícího mechanismu se fotoaparát uvnitř po každém snímku otočí ošedesát stupňů. Takže můžete udělat celých šest snímků!“ Srozzářenýma očima vysvětloval dál. „Mají jen čtyřicet dva milimetrů. Avyvoláte je,“ uzavřel vítězoslavně, „díky této tenké šňůrce. Stačí za ni jen zatáhnout! Afotoaparát můžete schovat do kapsy. Ikdyž by bylo jistě lepší požádat opovolení kfotografování.“ Pobaveně na ni mrkl.

„Jednoduše neuvěřitelné!“ Lily sposvátnou úctou žasla nad malým přístrojem, který jí připadal doslova magický. Fotografování znala pouze jako zdlouhavý apříšerně únavný proces, při němž jste museli stát hodiny bez hnutí apo nějaké době už jste měli obličejové svaly tak zatuhlé, že jste nakonec vypadali jako mrzutá vosková figurína.

„Ano, je skutečně znakem naší doby, že se neustále dozvídáme onových zajímavých vynálezech, viďte?“ usmál se pan Huckabee.

„Aon chce, abych do těch novin napsala článek?“ Lily se rozrušením chytila za tváře. „Ale očem?“

„Představoval by si jakousi kroniku chudoby. Zájem veřejnosti je velký, nevím, jestli jste to zaznamenala, ale vAnglii se provozuje něco, čemu se říká Slum Tourism.“

Lily přikývla. „Ale nemělo by se tomu zamezit?“

„Rozhodně ano. Přinejmenším ve stávající podobě. Je strašné, že se na chudé anemocné někdo chodí dívat čistě pro zábavu, jako by to byly předměty. Ukazuje to však, že existují lidé, kteří se zajímají oto, jak se zde potřebným žije. Vzešlo ztoho už imnoho dobrého: dobročinné nadace, programy renovace domů… Musíme společnosti nastavit zrcadlo. Geografická akulturní izolace, do níž se ti lépe situovaní uchylují, přispěla ktomu, že nemají ani ponětí, jaká bída vtemných čtvrtích jejich měst ve skutečnosti panuje. Schovávají se ve svých bulvárech avilách ase špinavým zbytkem města nechtějí mít nic společného. Odpovědnost přitom neseme všichni!“

Lily se zachvěla. Musela myslet na to, jak ji Jo tenkrát, onoho horkého letního dne, vzal ssebou, akdy iona poprvé pochopila, jaké existují mezi lidmi rozdíly. Ajak temné je ve skutečnosti srdce jejího milovaného města, které jí vždycky připadalo tak skvostné akrásné.

„Ukažte lidem, co vidíte!“ Pan Huckabee se na ni podíval spobídkou vočích. „Apak pište. Pokaždé najdete úžasná slova.“

„Ale… není ten fotoaparát nesmírně drahý?“ Lily shrůzou pomyslela na tu malou částku, kterou jí rodiče každý měsíc posílali. Henry otomto finančním příspěvku nevěděl. Lily to vnímala jako ústupek ve své situaci, jako znamení, že si její rodiče uvědomují, že žije vmanželství, které nechtěla. Šetřila každou korunu. Peníze dávala do plechovky, kterou schovávala hluboko ve skříni za prádlem. Sice přesně nevěděla, kčemu je to dobré, ale dávalo jí to jistotu. Nemohla je utratit. „Nemůžu si ho dovolit,“ vysvětlovala smutně.

Pan Huckabee vážně přikývl. „Berte to jako výpůjčku. Můžete mi ho vrátit, až bude článek hotový.“

„Ale to nemohu přijmout!“ zvolala Lily.

„Samozřejmě že můžete! Dokonce musíte!“ Podal jí fotoaparát ana okamžik sevřel její prsty svýma velkýma rukama. „Ne neberu jako odpověď.“

Ohodinu později Lily vybíhala schody kmodernímu městskému domu, kde bydlela sHenrym aHannou. Už se blížila čtvrtá hodina aona se ještě musela převléknout. Očekávalo se od ní, že si ikodpolednímu čaji vezme dlouhé šaty, rukavičky, adokonce iklobouk, jak tu patřilo ktradici. Klobouk jí přišel vhod, mohla pod ním skrýt modřinu. Od Henryho bylo opravdu neuvážené, že ji udeřil do obličeje. Obvykle jednal rozvážněji. Ale je pravda, že ho ten večer hodně vyprovokovala. Moc dobře viděla, jak se lekl sám sebe. Teď všem říkali, že nešťastně upadla.

Poté, co se spomocí Mary převlékla aupravila, vstoupila do salonu. Súlevou vydechla, nikdo tu ještě nebyl. Nevěděla, kdo dnes přijde, ale Henry sem téměř každý den vodil nové lidi, kterým se museli věnovat. Většinou to byli začínající lékaři, které poznal na univerzitě, ajejich nudné manželky, snimiž Lily neměla vůbec nic společného. Spovzdechem se posadila na vyšívanou pohovku. Křehké šálky zdrahého britského kostního porcelánu už byly na stole. Vedle nich ležel stříbrný podnos se sendviči, tradičními bochánky, křehkým pečivem amalými koláčky. Na okurkových sendvičích neshledávala nic zajímavého, bochánky jí připadaly suché akřehké pečivo mastné. Jako každý den při pohledu na jídlo toužebně vzpomínala na Herthu ajejí meruňkový koláč. Lily věděla, že se záměrně vzpírá proti Anglii ajejím tradicím azvykům. Ale byla to její osobní, tichá vzpoura, která jí působila ohromné potěšení. Často je to jediná forma odporu, která ženě zbývá, pomyslela si adívala se na jídlo. No, možná ne tak docela…

Sradostným rozechvěním si vzpomněla na fotoaparát vkabelce. Najednou zachytila vzrcadle nad krbem svůj vlastní pohled. Vstala, přistoupila blíž achvilku se na sebe dívala. Rudé kadeře se jí jako vždy trochu neposlušně kroutily kolem obličeje asnažily se uniknout pracně vytvořenému účesu. Na bílé pleti jí jasně zářil bezpočet pih, její modré oči působily ve světle salonu tvrdě. „Tolik ses změnila,“ říkával Henry často vklidných chvílích, zatímco na ni téměř smutně hleděl přes sklenku whisky, jako by chtěl porozumět tomu, koho to má vlastně před očima. „Zté rozkošné mladé ženy, kterou jsem kdysi znal, nezbylo nic.“

„Nikdy jsem nebyla rozkošná,“ odpovídala Lily pokaždé se stěží skrývaným pohrdáním vhlase. Ale nebyla to tak docela pravda. Moc dobře věděla, co tím Henry myslí. Jen pro to měli každý jiné pojmenování. Lily by se označila za naivní, přizpůsobivou, neinformovanou. Henry měl na mysli tu tvárnou Lily. Lily, kterou mohl ovlivňovat, jak se mu zachtělo, která neměla ponětí osvětě, opolitice ani sociální spravedlnosti.

Otom, kým je. Akým chce být.

Měl pravdu, změnila se. Sama si toho všímala, kdykoli se podívala do zrcadla. Za poslední roky dospěla, bylo na ní vidět, co špatného zažila. Vypadám zahořkle, pomyslela si. Zahořkle asmutně. Prsty ohmatala modřinu acukla sebou, když se dotkla citlivého místa.

Najednou dostala nápad. Sama přesně nevěděla proč, ale vyběhla nahoru do svého pokoje asáhla do kabelky. Pak přistoupila kzrcadlu, vzala do ruky malý fotoaparát, natočila hlavu na stranu, zatáhla za šňůru avyfotila si modřinu.

„Franziii!“ Roswitin pronikavý hlas se rozléhal domem.

Zavřel oči, zhluboka se nadechl avydechl skrz zuby, opřel se rukama okomodu avrhl na svůj odraz vzrcadle zdeptaný pohled.

„Franzi!“ Samozřejmě nedala pokoj. Nikdy sničím nedala pokoj. Odvě vteřiny později si to nakráčela dovnitř. „Tady jsi, neslyšel jsi, že na tebe volám?“

Neodpověděl, jen smdlým úsměvem povytáhl obočí. Za dva roky manželství se naučil, že je stejně celkem jedno, jestli ji ignoruje, nebo ne. Mluvila tak moc, že si toho ani nevšimla.

„Co myslíš? Sluší mi, že? Nebo ti přijde, že jsem vté barvě bledá?“ Otočila se kolem dokola, cupitala nohama asukně nových šatů se přitom třepetaly ve vzduchu.

Franz zkřivil koutky úst. Šaty sobrovskými nabíranými rukávy mu připadaly směšné. Kdo jí poradil, aby si vzala tenhle klobouk? Akorzet měla příliš pevně sešněrovaný, vypadala jako vánoční šunka. Sodporem se díval na její ňadra, která jí přetékala zpod krajky.

„Jsi okouzlující jako vždy. Ale teď, když to říkáš… Vážně vtom jsi trochu bledá. Necítíš se dobře? Dnes působíš skoro až chudokrevně.“

Zděšeně na něj pohlédla. „Je mi skvěle! Vážně jsem tak bledá?“

Naoko znepokojeně přikývl. „Trochu ano. Ale když říkáš, že je ti dobře, bude to asi opravdu tou barvou. Proč si nevezmeš ty modré šaty, ty ti přece úžasně sluší.“

„Ale… tyhle jsou úplně nové,“ vysvětlovala. „Nechala jsem si je ušít speciálně na dnešní večer.“

To samozřejmě dobře věděl. „Skutečně? Ach tak… Vtom případě…“ Odmlčel se apak se nenuceně zeptal: „Aten klobouk je také nový?“

„Ano.“ Udiveně na něj pohlédla adotkla se krempy klobouku, obludného čehosi spříliš mnoha květy aptačími pery. „Samozřejmě. Proč?“

„Ale…“ Zavrtěl hlavou. „Jen se ptám… Víš, možná bychom měli změnit švadlenu. Občas mám pocit, že nepřemýšlí dostatečně moderně. Možná už je prostě příliš stará. Její kousky jsou vždycky trochu… jak to říct… zkrátka nejsou podle poslední módy.“ Téměř přihlížel tomu, jak se mu Roswita hroutí před očima.

„Myslíš?“ zašeptala.

Rychle se otočil. „Vypadáš dobře vjakýchkoli šatech, to přece víš,“ ujišťoval ji blahosklonně. „Jen jsem tím chtěl říct, že to není žádný nejnovější výstřelek. Ale možná jsi to takhle chtěla? Raději něco klasického?“

Otupěle zavrtěla hlavou. „Ne, já myslela…“ Rukama přejížděla po těžké fialové látce. „Teď už se sama sobě ani trochu nelíbím,“ zamumlala.

„Jestli se sama sobě nelíbíš, tak se převlékni!“ Laskavě ji pohladil po ruce. „Pak navíc nebudeš vypadat tak bledě.“

„Ale… na to už přece není čas!“ Rychle utíkala kzrcadlu apodívala se na sebe. Pak se polekaně plácla dlaněmi do tváří. „Máš pravdu, takhle jít nemůžu.“

Franz si stoupl vedle ní aspokojeně si kroutil císařský vous, který si pěstoval už několik měsíců. „Ale drahá, nepřeháněj. Fialová pro tebe není ideální, ale kdo si toho všimne? Na takové věci přece nikdo nekouká. Jistěže takhle můžeš jít.“

Prudce se otočila. „Každý na to kouká!“ zvolala udiveně aon viděl, že se jí vočích lesknou slzy. „Co teď budu dělat?“

„Nemáme na výběr, musíš jít takhle. Zrovna dnes, kdy tě budu představovat našim novým investorům.“ Ušklíbl se. „Chtěl jsem udělat dobrý dojem.“ Když se jí oči rozšířily úlekem, zvolal: „Ale samozřejmě jen žertuji! Miláčku, děláš si úplně zbytečné starosti. Když si někdo všimne, jak jsi bledá, řekneme, že jsi trochu indisponovaná. Stejně všichni čekají, že otěhotníš, takže to nikoho nepřekvapí.“

Tím ji zlomil. Téměř dva roky po svatbě astále žádné dítě. Věděl, jak moc ji to trápí, jak moc by si ho přála. Ajak moc otom všichni kolem mluví.

Kousla se do rtu amlčky přikývla. „Ano, to můžeme říct,“ špitla.

Falešně se usmál apolíbil ji na tvář. „Hezky voníš, to je nový parfém?“

„Ne,“ odvětila mdle.

„Mýlím se, nebo jsi trochu přibrala?“ Chytil ji za pas, jako by chtěl změřit jeho obvod. „Netajíš mi nic, že ne?“ Zářivě se na ni vzrcadle usmál. Vypadala tak zděšeně, že se musel držet, aby se nerozesmál.

Stála před zrcadlem jako přikovaná azírala na své břicho. Ztloustla, její tělo se nehezky zaoblilo. Ale to věděla ibez něj, nemusel jí to říkat. Váha byla její nejcitlivější téma. „Samozřejmě že ne,“ hlesla aon zklamaně přikývl.

Vduchu si oddechl. Díky bohu! Dělal všechno pro to, aby neotěhotněla. Ale člověk si nemohl být nikdy jistý. On jako otec… Už jen při tom pomyšlení se vyděsil. Auž vůbec nemohl myslet na to, že už jím je. Někde tam venku běhá malý chlapec sjeho očima. Na okamžik se zadíval zokna. Říkal si, jestli po něm tu věc zdědil… Franz se zachvěl. Ale pak ty nepříjemné myšlenky zahnal. Jedna věc je dítě někde, kde oněm nikdo neví. Ale tady vdomě? Ne, tomu musí zabránit. Alespoň prozatím.

Vzal si cylindr, vyšel zpokoje aRoswita šla mlčky za ním akousala se do spodního rtu.

Nedokázal potlačit úsměv.

Poslední vzepětí zimy drželo obyvatele Hamburku zcela ve své moci. Ráno byla dvířka kočárů zamrzlá, sbobří kožešinou se obchodovalo jako se zlatem, služebné se musely vzdát spousty hodin drahocenného nočního spánku, aby vpostelích panstva neustále byly teplé kovové lahve naplněné žhavým uhlím, apřenosné ohřívače nohou, malé dřevěné nebo kovové krabičky naplněné uhlím, které si dámy zvyšších vrstev mohly dát při čtení vsalonu pod sukně, šly neuvěřitelně na odbyt. Ve vile Karstenových hořel vkuchyni ve dne vnoci oheň vlitinových kamnech, takže se tam častěji než obvykle zdržovalo ipanstvo, aby se trochu ohřálo, protože žádná jiná místnost vdomě nebyla tak příjemně vytopená jako tato. Hertha obnovila zapomenutou tradici horké ranní polévky, což uvítali všichni obyvatelé domu, aSylta koupila celému personálu spodní prádlo spodšívkou anové rukavice. Vneděli po bohoslužbě lidé sáňkovali na Binnenalsteru, postávali zmrzlí ve skupinkách astěžovali si, že pořád ještě není jaro.

Jedné takové neděle, kdy byli všichni kromě Agnes sáňkovat, seděla Sylta Karstenová upraskajícího krbu vsalonu astudovala katalog dvorního dodavatele. Byla příšerně rozrušená, protože očekávala důležitou návštěvu. Aby přišla na jiné myšlenky, rozhodla se, že objedná nové čalounění na křesla amožná ipříborník. Samozřejmě si nemohla jen tak objednat, co jí padne do oka. Existovala přísná pravidla, ideální salon byl vcelém Prusku standardizovaný avHamburku tomu nebylo jinak. Sylta našpulila rty aenergickými pohyby otáčela stránky. Ne, tohle opravdu nebylo podle jejího gusta, dávala přednost decentnosti před touhle okázalostí apestrými barvami. Ale co měla dělat, těžko se mohla zastavit ukrejčího anavrhnout si vlastní potahy na nábytek. To by vyvolalo menší skandál, pomyslela si anapila se kávy. Už by nemohli přijímat žádné návštěvy. Sylta se musela pousmát při pomyšlení, že interiér salonu, který neodpovídá současnému stylu, sice bledne vedle skandálů, kterými už si její rodina prošla, ale přesto by se to pravděpodobně rozkřiklo po celém městě stejně rychle. Na to, aby se člověk dostal do řečí, nejlépe fungovala jakákoli nepatřičnost.

Nová tapeta by také nebyla špatná, pomyslela si astočila pohled na stěny vedle krbu. Bylo nemyslitelné, že vAnglii pořád ještě nepřijali zákon proti arsenu vtapetách, přestože se už dávno vědělo, že je jedovatý amůže člověka izabít. VŘíši byl jejich prodej už delší dobu zakázaný, ale Sylta si dělala velké starosti, zda jeLily ve svém domě vLiverpoolu také vbezpečí, anejednou ji žádala, aby nechala zpokojů odstranit všechny zelené předměty. Dřív si občas říkala, jestli Michelova nemoc neměla nějaký takový spouštěč. Jednu zvěcí, které vypadaly tak neškodně aukterých se až později zjistilo, jak jsou nebezpečné. Ona sama ostatně také mívala vložnici zelené tapety. Postupně se ukázalo, že spousta věcí se dělala špatně. Olovo vbarvách na zdi, nemoci ve vodě, opium vsirupu proti kašli.

Povzdechla si. Říkali, že Michelova nemoc je dědičná, ale co to znamenalo? Lily aFranz ji neměli aona nevěděla ožádném jiném případu vrodině, který… Najednou se zarazila. Třeba otom nevěděla jen proto, že ty děti nikdy nedosáhly dospělosti? Protože se jich po narození zbavili, odstranili je nebo ukrývali, tak jako oni Michela? Podobné věci byly dřív koneckonců mnohem skandálnější než dnes. Tato možnost ji ještě nikdy nenapadla.

Vzala opět do ruky katalog adál vněm listovala. Neměla by objednat nějaké věci do dětského pokoje? Při té myšlence jí vzrušením poskočil žaludek. Ne, nesměla si dělat příliš velké naděje.

Ozvalo se zaklepání. Agnes vypadala rozrušeně, vrychlosti se uklonila. „Madam. Chce svámi mluvit ten pán. Však víte… ten detektiv!“ Statná hospodyně si založila ruce před hrudí jako přimodlitbě azpod čepce na Syltu vrhla významný pohled.

Sylta vstala. Srdce jí bušilo. „Děkuji, Agnes, hned ho uveďte dovnitř.“

Když pan Naumann vešel do salonu, Sylta okamžitě poznala, že přináší novinky. Zdálo se ovšem, že to nejsou dobré zprávy, na tváři měl znepokojený výraz. Nervózně se rozhlédl, sundal si buřinku avykročil kní. „Paní Karstenová!“ Naznačil polibek na ruku.

„Pane Naumanne.“ Sylta kývla na Agnes, která stále ještě postávala udveří. „Přineste prosím našemu hostu čerstvou zrnkovou kávu,“ nařídila, hospodyně udělala pukrle ase zvědavým pohledem za sebou zavřela dveře.

Detektiv počkal, až budou sami. Pak přešel rovnou kvěci. „Paní Karstenová, mám dobrou ašpatnou zprávu. Našel jsem ji. Ale dítě… už není uní.“

Sylta mu všoku pokynula, aby se posadil, asama si také sedla na lenošku. „Jak to myslíte?“ vydechla. „Kde jste ji našel? Je vpořádku? Aten chlapec, Otto, snad není…?“

Pan Naumann rychle zavrtěl hlavou. „Nebojte se, nezemřel. Alespoň pokud nám je známo.“

Sylta prudce vstala aneklidně přecházela po pokoji sem atam. „Tak už povídejte. Co je smým vnukem?“

Pan Naumann vdlaních zkroušeně hnětl buřinku. „Vypadá to, že malý Otto byl… Bolí mě, že vám to musím říct.“ Zhluboka se nadechl aSylta si všimla, jak bezděky zadržuje dech. „Již před několika lety byl dán kadopci. Byl umístěn dorodiny vzahraničí. Zatím jsem nedokázal zjistit, kde se momentálně nachází. Aobávám se, že se mi to ani nepodaří.“

Syltě ztváře vyprchala krev. Prudce se nadechla. „Cože?“ Klesla zpátky do křesla.

Pan Naumann ustaraně přikývl. „Slečnu Sedu jsem našel vpolitováníhodném stavu. Pracuje jako třídička kávy abydlí vdomově pro svobodné dělnice. Přišlo mi, že je na tom zdravotně ataké jaksi… psychicky… hodně špatně.“

Vážně přikývl. „Samozřejmě že ano. Nereagovala ovšem tak, jak jsme doufali.“

Po jeho slovech zavládlo ohlušující ticho.

Sylta ztěžka polkla avstřebávala tuto zprávu. Pak přikývla. „To jsem si zasloužila, viďte?“ zašeptala.