EMILY

ZDOLÁVÁ PŘEKÁŽKY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Milena Poláčková, 2022

Cover © Kateřina Boudriot Bažantová, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2952-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-2953-1 (mobi)

LUCY MAUD MONTGOMERY

EMILY

ZDOLÁVÁ

PŘEKÁŽKY

Pastoru Felixovi

s upřímnou vděčností

Vypsat se

Jedné bouřné únorové noci, ještě než se svět obrátil vzhůru nohama, seděla Emily Byrdová Starrová sama ve svém pokoji na staré usedlosti Novoluní v Blaira Vodě. Byla v tu chvíli tak dokonale šťastná, jak jen může lidská bytost vůbec být. Teta Alžběta jí po zralé úvaze vzhledem k chladné noci dovolila zapálit si oheň v krbu – a to byla nějaká vzácnost. Hořel jasně a zahaloval rudozlatou září celý její dokonalý malý pokojíček se starobylým nábytkem a hluboko posazenými okny se širokými parapety a zamrzlými modrobílými tabulkami skla posetými věnečky sněhových vloček.

Jeho záře dodávala hloubku a tajemné kouzlo zrcadlu na zdi, ve kterém se odrážela Emily, jak sedí schoulená na pohovce před krbem a píše při dvou vysokých svíčkách – ty byly v Novoluní jedinou schválenou variantou osvětlení – do nového nablýskaného černého notesu, který jí ten den přinesl bratránek Jimmy. Emily z něj měla velkou radost, protože ten, co od Jimmyho dostala na podzim, už měla celý popsaný a víc než týden překonávala trýznivá muka deprivace, protože do neexistujícího notesu se deník psát nedá.

Deník se pro ni stal dominantou jejího mladého čilého života. Nahradil jisté „dopisy“, které psávala v útlém dětství svému zemřelému tatínkovi, protože se potřebovala vypsat ze svých starostí a strastí – jelikož i v těch kouzelných letech, když je člověku skoro čtrnáct, se každý k nějakým těm starostem a strastem dostane, zvlášť ocitne-li se pod přísným a nesmlouvavým, byť dobře míněným vedením tety Alžběty Murrayové. Někdy Emily začínala mít pocit, že kdyby neměla deník, rozpadla by se na maličké kousíčky a vyprchala jako kouř. Ten tlustý černý „notes od Jimmyho“ byl pro ni kamarád a spřízněná duše, které může svěřit všechno, co ze sebe potřebuje dostat, ale co je přesto příliš ožehavé, aby se to dalo svěřit uším jakékoli lidské bytosti. Jenže k prázdnému notesu se v Novoluní nedá jen tak dostat, a kdyby nebylo bratránka Jimmyho, Emily by nikdy žádný neměla. Teta Alžběta totiž zastávala názor, že Emily tím „čmáráním“ jenom ztrácí čas, a teta Laura se jí neodvážila oponovat – nehledě na to, že si sama myslela, že by se Emily mohla zabývat něčím užitečnějším. Teta Laura je poklad, ale některé věci jsou jejím očím skryty.

Bratránek Jimmy se nikdy tety Alžběty ani v nejmenším nebál, a tak když měl pocit, že by Emily nejspíš potřebovala nový prázdný notes, objevil se u ní v okamžení, navzdory Alžbětinu opovržlivému pohledu. Ještě ten den odjel Jimmy do Shrewsbury, přestože byla bouře na spadnutí, jen aby ho Emily obstaral. A tak se Emily tetelila štěstím v tom sporém přívětivém světle svíček, zatímco venku mezi vysokými starými stromy severně od Novoluní skučela a kvílela meluzína a vichr vyhazoval nad úžasnou zahradu bratránka Jimmyho obrovské vířící kotouče sněhu, úplně převrátil sluneční hodiny a hrůzostrašně hvízdal mezi Třemi princeznami, jak Emily vždycky nazývala tři vysoké topoly v rohu zahrady.

Já mám takovouhle bouři v noci ráda, když do ní nemusím ven, psala Emily. Udělali jsme si s bratránkem Jimmym nádherný večer, plánovali jsme zahradu a vybírali semena a rostliny z katalogu. Přesně tam, co se teď dělá největší závěj, za altánem, budeme mít záhon růžových aster a zlaťáskům – kteří teď dřímají pod metrem sněhu – uděláme pozadí z mandloní. Baví mě takhle uprostřed sněhové vánice plánovat léto. Připadám si, jako kdybych vítězila nad něčím mnohem větším, než jsem já, jen proto, že já mám mozek a bouře nemá nic a je to jenom slepá bílá síla – hrozná, ale slepá. Tak to vždycky cítím, když sedím v pohodlíčku u svého milovaného krbu a poslouchám, jak bouře venku zuří, a směju se jí. A to proto, že před víc než sto lety můj prapradědeček Murray postavil tenhle dům a postavil ho dobře. Zajímalo by mě, jestli za sto let někdo nad něčím zvítězí kvůli něčemu, co jsem tu nechala nebo udělala já. To je inspirativní myšlenka.

Tu kurzívu jsem použila automaticky, ještě než jsem si to mohla promyslet. Pan Carpenter říká, že ji používám moc často. Prý je to raně viktoriánská manýra a já se musím snažit se toho zbavit. Dospěla jsem k závěru, že se snažit budu, když jsem si to slovo našla ve slovníku, protože manýra není hezká věc. A už jsem ji zase použila – ale myslím, že tady je kurzíva tentokrát správně.

Četla jsem si ve slovníku přes hodinu – až to začalo být tetě Alžbětě podezřelé a řekla, že by bylo mnohem lepší, kdybych si místo toho upletla řádkované punčochy. Ona nevěděla přesně, proč je špatné, když pořád koukám do slovníku, ale cítila, že to špatné určitě je, protože ona to nikdy nedělá. Já zbožňuju číst si ve slovníku. (Ano, tahle kurzíva je tu nutná, pane Carpentere. Obyčejné „zbožňuju“ by totiž vůbec nevyjádřilo moje pravé city!) Slova jsou tak fascinující. (Tentokrát jsem se přistihla a zarazila už na první slabice!) Stačí, když některá slyším – třeba „strašidelný“ nebo „tajuplný“ – a hned přijde záblesk. (Jemináčku! Záblesk musím napsat kurzívou, protože ten je ta nejúžasnější a nejskvostnější věc, co mě kdy může potkat. Když přijde, tak cítím, jako by se přede mnou otevřely dveře ve zdi a daly mi nahlédnout – ano, do nebe. Další kurzíva! Jé, já už chápu, proč se pan Carpenter zlobí. Toho zlozvyku se musím zbavit.)

Velká učená slova nejsou nikdy krásná – „inkriminující“, „dehonestovat“, „internacionální“, „diskutabilní“. Vždycky se mi při nich vybaví ty hrozné obrovské astry a chryzantémy, které jsme viděli s bratránkem Jimmym na výstavě v Charlottetownu vloni na podzim. Nenašli jsme na nich vůbec nic půvabného, i když některým lidem připadaly nádherné. To malé žluté listopadky, které září na pozadí jedlového houští v severozápadním rohu zahrady bratránka Jimmyho jako bledé pohádkové hvězdičky, jsou desetkrát hezčí. Ale to odbočuju od tématu – to je taky takový můj zlozvyk, podle pana Carpentera. Říká, že se musím (kurzíva je tentokrát jeho!) naučit koncentraci – další velké učené slovo a hodně ošklivé.

Ale se slovníkem jsem se potěšila – rozhodně mnohem víc než s řádkovanými punčochami. Přála bych si – jenom jedny – hedvábné punčochy, Ilsa má troje. Tatínek jí koupí všechno, co chce, když si teď zvykl mít ji rád. Ale teta Alžběta říká, že hedvábné punčochy jsou nemravné. Přemýšlím proč – když hedvábné šaty nejsou.

Když už jsme u hedvábných šatů, teta Jany Milburnová z Pastorského Plesa – ona to doopravdy teta není, ale všichni jí tak říkají – dala slib, že si neoblékne hedvábné šaty, dokud se celý svět neobrátí na křesťanství. To je velmi hezké. Kéž bych byla taky tak dobrá, jenže já bych nemohla – já mám hedvábí moc ráda. Je takové slavnostní a lesklé. Já bych ho nejraději nosila pořád, kdybych si to mohla dovolit – i když se obávám, že kdykoliv bych si vzpomněla na drahou tetu Jany a na neobrácené bezvěrce, měla bych výčitky svědomí. Jenže to bude trvat roky, jestli k tomu vůbec někdy dojde, než si budu moct koupit jediné hedvábné šaty, a mezitím dávám něco z peněz, které dostanu za vejce, na misie. (Už mám pět svých slepic, všechno jsou to potomci toho šedivého kuřete, které mi dal Perry k dvanáctým narozeninám.) Jestli si někdy budu moct koupit první hedvábné šaty, už vím, jak budou vypadat. Žádná černá ani hnědá ani tmavomodrá – rozumné a důstojné barvy, které nosí Murrayovi z Novoluní – to ne, nikdy! Budou z měňavého hedvábí do modra a do stříbrna, jako když se díváte přes zamrzlé okno na oblohu, když se stmívá, a tu a tam budou mít krajkový volánek jako ta malá peříčka sněhu, co mi teď sedí na okenním skle. Teddy říkal, že mě v nich namaluje a ten obraz se bude jmenovat Ledová dívka. Teta Laura se usmívala a řekla takovým tím sladkým blahosklonným způsobem, který nesnáším ani u drahé tety Laury:

„K čemu ti takové šaty budou, Emily?“

Nemusí mi k ničemu být, ale budu se v nich cítit, jako kdyby byly část mého já – jako kdyby na mně vyrostly a nebyly jenom koupené a oblečené. Chtěla bych jedny takové šaty za celý život. A pod ně hedvábnou spodničku – a hedvábné punčochy!

Ilsa má dnes hedvábné šaty – jasně růžové. Teta Alžběta říká, že doktor Burnley Ilsu obléká moc staře a bohatě na dítě. Jenže on jí chce vynahradit všechny ty roky, kdy ji neoblékal vůbec. (Tím nemyslím, že by chodila nahá, ale doktorovi Burnleymu by bylo jedno, i kdyby chodila. O oblečení se jí museli starat jiní lidé.) Teď ale dělá všechno, co od něho Ilsa chce, a nechává ji o všem rozhodovat. Teta Alžběta říkala, že je to pro ni moc špatné, ale já někdy Ilse trochu závidím. Vím, že závidět je špatné, ale nemůžu si pomoct.

Doktor Burnley Ilsu na podzim pošle na střední školu do Shrewsbury a potom ji pošle studovat řečnictví do Montrealu. A to jí právě závidím – ne ty hedvábné šaty. Kéž by mě teta Alžběta pustila studovat do Shrewsbury, ale obávám se, že to nikdy neudělá. Ona si myslí, že se na mě nemůže spolehnout, když mě nemá pod dohledem, protože moje maminka utekla. Já jsem se rozhodla, že se nikdy nevdám. Budu provdaná za své umění.

Teddy chce taky na podzim do Shrewsbury, ale maminka ho taky nepustí. Ona se nebojí, že by utekl, ale tak moc ho miluje, že se s ním nemůže rozloučit. Teddy chce být malíř a pan Carpenter říká, že má nadání a měl by dostat příležitost, ale všichni se bojí paní Kentové něco říct. Paní Kentová je drobná žena – není větší než já a je tichá a plachá – a přesto se jí všichni bojí. Já tedy ano, já se jí bojím hrozně. Vím, že mě nikdy neměla ráda – už tenkrát, když jsme si s Ilsou poprvé přišly hrát s Teddym na Luka. Ale teď mě nenávidí – tím jsem si jistá – jen proto, že mě Teddy má rád. Ona nesnese, aby měl rád kohokoli nebo cokoli kromě ní. Dokonce žárlí i na jeho obrázky. Není tedy velká šance, že by se Teddy dostal do Shrewsbury. Perry tam jde. Nemá ani cent, ale bude si vydělávat. Proto si myslí, že půjde raději do Shrewsbury než do Královské akademie. Ve Shrewsbury snadněji sežene práci a je tam levnější ubytování.

„Ta moje nelida teta Tonka nějaké peníze má,“ říkal, „ale nedá ani cent, když – když…“

Potom se na mě významně podíval.

Začervenala jsem se, protože jsem si nemohla pomoct, a pak jsem na sebe za to červenání dostala vztek – a taky na Perryho, že narážel na to, o čem jsem nechtěla slyšet, z dávné doby, když mě teta Tonka potkala v houštině Chlouby Johna, vyděsila mě k smrti a chtěla po mně, abych si vzala Perryho, až vyrostu, že mu s tou podmínkou zaplatí vzdělání. Nikdy jsem se o tom nikomu nezmínila, protože jsem se styděla, jenom Ilse, a ta řekla:

„Co to starou Tonku napadlo, že by si Perry mohl vzít Murrayovou!“ Jenže ona Ilsa je na Perryho moc tvrdá a polovinu času se s ním hádá o věci, kterým se já jen směju. A Perry chce mít vždycky a ve všem navrch. Když jsme byli minulý týden na večírku u Amy Moorové, vyprávěl nám její tatínek příběh o zvláštním teleti se třema nohama, které viděl, a Perry mu na to řekl:

„No, to nic není proti kachně, co jsem já viděl jednou v Norsku.“

(Perry v Norsku opravdu byl. On se plavil všude na lodi se svým otcem, když byl malý. Ale nevěřím ani slovo, co říkal o té kachně. On nelhal – on si jenom vymýšlel. Drahý pane Carpentere, já tady tu kurzívu potřebuju.)

Perryho kachna podle něj měla čtyři nohy – dvě jako každá normální kachna a další dvě na zádech. A když už ji nebavilo chodit po svých normálních nohou, otočila se vzhůru nohama a chodila po těch druhých!

Perry to vyprávěl s kamennou tváří, ale všichni se smáli a Amyin strýc ho popichoval: „Pokračuj, Perry.“ Ilsa ale zuřila a celou cestu domů na něj nepromluvila ani slovo. Potom řekla, že se ztrapnil s takovou hloupou historkou a že by se takhle žádný džentlmen nechoval.

Perry odpověděl: „Já ještě nejsem žádný džentlmen, jenom pomocník, ale jednou, slečno Ilso, budu lepší džentlmen než všichni, které ty znáš.“

„Jenže,“ namítla Ilsa zlomyslně, „džentlmenem se člověk musí narodit. Tím se jen tak nestane, víš.“

Ilsa už skoro přestala nadávat jako dřív, když se s Perrym nebo se mnou hádala, a místo toho začala říkat kruté a jízlivé věci. Ty zabolí mnohem víc než ty nadávky, ale mně ve skutečnosti nevadí – tolik nebo dlouho – protože vím, že je Ilsa nemyslí vážně a že mě má ráda stejně jako já ji. Perry ale říká, že ho žerou. Zbytek cesty domů spolu nemluvili. Jenže už druhý den se po něm Ilsa zase vozila, že nemluví spisovně a že nevstane, když vejde dáma.

„No samozřejmě, od tebe se nemůže čekat, že bys tohle věděl,“ řekla tím nejjízlivějším tónem, „ovšem jsem si jistá, že pan Carpenter udělal, co mohl, aby tě naučil mluvit spisovně.“

Perry neřekl Ilse ani slovo, ale otočil se ke mně.

„Vyjmenuješ mi moje chyby?“ zeptal se. „Od tebe mi to totiž nevadí, protože až budeme dospělí, tak si na mě budeš muset zvyknout ty, ne Ilsa.“

Řekl to, aby Ilsu rozzlobil, jenže mě rozzlobil ještě víc, protože to je narážka na zakázané téma. Tak jsme s ním pár dní nemluvily obě a on řekl, že si stejně rád odpočinul od Ilsiných keců.

Perry ale není jediný, kdo je v Novoluní schopen způsobit skandál. Já jsem včera řekla hloupost, ze které se červenám ještě dnes. Sešla se u nás Ženská liga a teta Alžběta podávala večeři. Dámy přišly i s manžely. Ilsa a já jsme čekaly, až bude volný stůl, který byl prostřený v kuchyni, protože stůl v obývacím pokoji nebyl dost dlouhý. Nejdřív to bylo vzrušující, ale pak, když všichni dostali jídlo, už to byla trochu nuda a já, jak jsem tak stála u okna a dívala se ven do zahrady, jsem začala v duchu skládat básně. Bylo to tak zajímavé, že jsem brzy zapomněla na všechno ostatní, dokud jsem najednou nezaslechla tetu Alžbětu, jak říká přísně „Emily“ a dívá se významně na pana Johnsona, našeho nového pastora. Zazmatkovala jsem, popadla jsem konvici a vykřikla:

„Jé, pane Šálek, můžu vám nabídnout ještě jeden Johnson?“

Všichni se smáli na celé kolo a teta Alžběta se tvářila znechuceně a teta Laura zahanbeně a já bych se byla nejradši propadla do země. Půl noci jsem nemohla usnout, protože jsem na to pořád myslela. Zvláštní je, že jsem přesvědčená, že mi bylo hůř a víc jsem se styděla, než kdybych udělala něco opravdu špatného. Za to může ta „murrayovská hrdost“ a obávám se, že je to moc špatná věc. Někdy mám nakonec obavy, že má o mně teta Rut Duttonová správné mínění.

Ne, nemá!

Ale je to tradice Novoluní, že žena se musí umět vyrovnat s každou situací a být graciézní a důstojná. A na té otázce, co jsem položila novému pastorovi, opravdu nic graciézního ani důstojného nebylo. Jsem si jistá, že kdykoli mě teď uvidí, vzpomene si na to, a já se budu vždycky kroutit, jakmile zjistím, že se na mě dívá.

Teď jsem to ale všechno vypsala do deníku a už se necítím tak zle. Ono totiž nic už není tak velké nebo hrozné – ovšem ani tak krásné a velkolepé, bohužel! – když se to vypíše – ve srovnání s tím, jaké to je, když o tom jen přemýšlíte. Jako by se to najednou smrsklo, když se to vyjádří slovy. I ten verš, co jsem složila, než jsem položila tu hloupou otázku, mi najednou nepřipadá ani zpola tak pěkný, když jsem ho napsala:

Tam, kam sametové stopy temna měkce jdou.

Nepřipadá. Jako by nějak ztratil lesk. A přesto, když jsem tam stála za těmi lidmi, co jedli a povídali si, a dívala se, jak se to temno tiše vkrádá do zahrady a mezi kopce jako krásná žena v hávu ze stínů a s hvězdami místo očí, přišel záblesk a já jsem zapomněla na všechno kromě toho, že jsem něco z té krásy chtěla zachytit slovy své básně. Když mi ten verš přišel na mysl, tak mi vůbec nepřipadalo, že jsem ho složila já – spíš jako by skrze mě mluvilo Něco jiného a tohle Něco jiného udělalo ten verš krásným – a teď, když je to pryč, ta slova vypadají hloupě a ten obraz, který jsem se snažila vykreslit, nakonec vůbec není tak úžasný.

Jé, kéž bych uměla vyjádřit slovy věci tak, jak je vidím! Pan Carpenter říká: „Vydrž a bojuj, slova jsou tvůj prostředek, tak z nich udělej svého sluhu, dokud nebudou říkat to, co od nich chceš.“ To je pravda a já se o to snažím, ale připadá mi, že je něco za těmi slovy – za jakýmikoliv slovy, za všemi slovy – něco, co člověku stále uniká, když se to snaží uchopit – ale přesto mu i tak něco zůstává v ruce, co by neměl, kdyby k tomu tu ruku nenatáhl.

Vzpomínám si na jeden den vloni na podzim, když jsme se s Deanem procházeli v lesích za Líbeznou horou – většinou smrkových, ale s jedním koutem nádherných starých borovic. Seděli jsme pod nimi a Dean mi četl román Peveril z návrší a nějaké Scottovy básně. Potom se zadíval do velkých chocholatých větví a řekl:

„Bohové mluví dechem lesů

skrz rozechvělé boroví

a mořský příboj břehů starých

dialog božský odpoví.

A básník, který zaslechne

byť letmé slovo znít,

je vyvolený osudem.

Jej věky budou ctít.“

No a to „letmé slovo“ je právě to Něco, co mi uniká. Snažím se mu vždycky naslouchat – vím, že ho nikdy neuslyším, moje ucho na něj není naladěné, ale jsem si jistá, že občas slyším jakoby z dálky jeho slabou ozvěnu. A ta ve mně vyvolává blaho, které je jako bolest a zoufalství z toho, jestli někdy budu schopná převést tu krásu do slov, která znám.

Ale i tak je škoda, že jsem ze sebe okamžitě po tom úžasném zážitku udělala takovou husu.

Kdybych se jen tak vkradla k panu Johnsonovi sametovýma nohama jako ta tma a graciézně mu dolila čaj ze stříbrné konvice prababičky Murrayové, jako moje krásná žena v hávu ze stínů dolévá noci do bílého poháru Blaira Vody, teta Alžběta by se mnou byla daleko spokojenější, než kdybych napsala tu nejúžasnější báseň na světě.

To bratránek Jimmy je úplně jiný. Ten večer, když jsme skončili s katalogem, jsem mu tu báseň recitovala a on řekl, že je krásná. (On totiž nemohl vědět, jak daleko je od toho, co jsem v duchu viděla.) Bratránek Jimmy sám také píše básně. Je místy velmi chytrý. A místy – tam, kde se mu poranil mozek, když ho teta Alžběta strčila v Novoluní do studny – tam není nic.

Tam je jenom prázdnota. A tak ho lidi nazývají prosťáčkem a teta Rut si dovolí tvrdit, že nemá dost rozumu ani na to, aby zahnal kočku od smetany. A přesto, když dáte všechna ta jeho chytrá místa dohromady, není v Blaira Vodě nikdo, kdo by měl aspoň polovinu chytrosti, co on – dokonce ani pan Carpenter. Potíž je jenom v tom, že ta jeho chytrá místa dát dohromady nejde – jsou mezi nimi vždycky mezery. Ale já bratránka Jimmyho miluju a ani v nejmenším se ho nebojím, když na něj přijde to tajemné kouzlo. Všichni ostatní se ho bojí – i teta Alžběta, i když u té jsou to možná spíš výčitky svědomí než strach – kromě Perryho. Perry se vždycky vytahuje, že se nikdy ničeho nebojí, že neví, co je to strach. Myslím, že je to pozoruhodné. Kéž bych já byla tak odvážná. Pan Carpenter říká, že strach je jako ohavná věc a sedí na dně každé špatnosti a nenávisti na světě.

„Vyžeň ho, zlato,“ říká, „vyžeň ho ze srdce. Strach je přiznání slabosti. To, čeho se bojíš, je silnější než ty, nebo si myslíš, že je to silnější než ty, jinak by ses toho nebála. Vzpomeň si na svého Emersona: ‚Vždycky udělej to, co se bojíš udělat.‘“

Tohle je ale návod na dokonalost, jak říká Dean, a já nevěřím, že by se mi někdy podařilo toho dosáhnout. Abych byla upřímná, bojím se spousty věcí, ale lidi, kterých se bojím, jsou na světě jenom dva. Jedna je paní Kentová a druhý je pomatený pan Morrison. Toho se hrozně bojím a myslím si, že se ho bojí skoro každý. Bydlí v Pastorském Plese, ale málokdy se tam zdržuje – bloumá po celé zemi a hledá svou ztracenou nevěstu. On byl před mnoha lety ženatý jenom pár týdnů a pak mu mladá žena umřela a on to od té doby nemá v hlavě v pořádku. Trvá na tom, že není mrtvá, že se jenom ztratila a že ji jednou najde. Už zestárl a je shrbený, ale pořád ji hledá a ona je podle něj pořád mladá a krásná.

Byl tu jednou vloni v létě, ale nešel dál – jen nakoukl do kuchyně a zeptal se: „Je tady Anita?“ Ten den byl docela mírný, ale někdy bývá divoký a násilný. Tvrdí, že slyší, jak ho Anita volá, že před ním ten její hlas poletuje, pořád je před ním a uniká jako to moje letmé slovo. Obličej má celý seschlý a samou vrásku a vypadá jako velmi stará opice. Ale nejvíc na něm nemám ráda jeho pravou ruku – je celá krvavě červená – to je mateřské znaménko. Nevím proč, ale z té ruky mám hrůzu. Nikdy bych se jí nemohla dotknout. A někdy se jen tak pro sebe děsivě směje. Jediná živá bytost, na které mu snad záleží, je jeho starý černý pes, který s ním pořád chodí. Prý by si nikdy neřekl o sousto jídla. Když mu lidi sami nenabídnou, zůstane o hladu, ale pro psa si řekne.

Jé, já se ho tak hrozně bojím a byla jsem tak ráda, že tenkrát nešel dál. Teta Alžběta se za ním dívala, když odcházel a vítr mu cuchal ty dlouhé šedé vlasy, a pronesla:

„Fairfax Morrison býval šikovný a chytrý mladík a měl před sebou skvělou budoucnost. No, cesty Boží jsou nevyzpytatelné.“

„Tím jsou zajímavé,“ řekla jsem na to.

Ale teta Alžběta se zamračila a napomenula mě, abych nebyla neuctivá, jako mě napomíná vždycky, když řeknu něco o Bohu. Ráda bych věděla proč. Nenechá nás s Perrym o něm mluvit, i když Perryho Bůh moc zajímá a chtěl by se o něm všechno dovědět. Jednou mě teta Alžběta slyšela, když jsem jedno odpoledne v neděli Perrymu říkala, jaký si myslím, že Bůh je, a řekla, že to byl skandál.

Nebyl! Potíž je, že teta Alžběta má jiného Boha než já, myslím. Třeba Bůh tety Rut trestá její nepřátele – ona na ně sesílá trest Boží. Připadá mi, že na nic jiného Boha nepotřebuje. Jim Cosgrain zase jeho jménem kleje. Ale teta Jany Milburnová chodí ve světle jeho ochrany, každý den, a září jím.

Pro dnešek jsem se vypsala a jdu spát. Vím, že v deníku „plýtvám slovy“ – to je podle pana Carpentera další moje literární nectnost.

„Plýtváš slovy, zlato – rozhazuješ je moc hýřivě. Úspornost a zdrženlivost – to potřebuješ.“

Má samozřejmě pravdu a ve svých esejích a povídkách se snažím dělat, co káže. Ale v deníku, který nevidí nikdo jiný než já, nebo neuvidí, dokud neumřu, si ráda povolím uzdu.

———

Emily se podívala na svíčku – byla skoro vypálená. Věděla, že ten večer už jinou nemá – zákony tety Alžběty byly stejně nesmlouvavé jako zákony Médů a Peršanů. Emily tedy odložila deník na pravou skříňku nad krbovou římsou, uhasila skomírající plamen, svlékla se a sfoukla svíčku. Místnost pomalu zaplavilo to mdlé přízračné sněhové světlo noci, kdy se úplněk skrývá za sbírajícími se mraky. Ve chvíli, kdy se Emily chystala vklouznout do své vysoké postele, přišla náhlá inspirace – úžasný nový nápad na povídku. Chvíli se zdráhavě ošívala. V pokoji už začínala být zima. Jenže té představě se nedalo odolat. Emily vklouzla rukou mezi sypek plný peří a slamník a vytáhla napůl vyhořelou svíčku, kterou tam měla schovanou pro případ nouze.

Samozřejmě to nebylo korektní. Ovšem já jsem nikdy nepředstírala, a nikdy předstírat nebudu, že Emily byla korektní dítě. O korektních dětech se knihy nepíšou. Byly by nudné a nikdo by je nečetl.

Zapálila svíčku, natáhla si punčochy a oblékla kabát, vyndala další zpola popsaný notes od Jimmyho a začala psát u té malé poblikávající svíčky, která vytvářela v temném pokoji ostrůvek světla. A v tom ostrůvku Emily psala, černovlasou hlavičku skloněnou nad notesem, zatímco noční hodiny plíživě ubíhaly a ostatní obyvatelé Novoluní se oddávali občerstvujícímu spánku. Byla jí zima a byla celá ztuhlá, ale nevnímala to. Oči jí hořely – tváře jí prahly – a slova pochodovala na povel jejího pera jako jednotky poslušných géniů. Když zaprskala, zasyčela a zhasla poslední svíčka a zbyla po ní jenom loužička roztaveného loje, vrátila se Emily do reality, vzdechla a zachvěla se. Byly dvě hodiny a byla vyčerpaná a prochladlá. Ale dopsala povídku a ta byla nejlepší ze všeho, co kdy napsala. Vkradla se do svého vychladlého hnízdečka s pocitem vítězství plynoucím ze zdárně završeného díla své tvůrčí inspirace a usnula při ukolébavce odcházející bouře.

Mladická nerozvážnost

Tahle kniha nebude úplně, dokonce ani zvětšiny sestavená zúryvků zEmilyina deníku. Ovšem spojím všechno to, co samo osobě není tak důležité, aby to stačilo na celou kapitolu, ale přesto je to nutné pro pochopení Emilyiny osobnosti ajejího okolí, aněkteré zúryvků zařadím. Kromě toho, když má autor kdispozici materiál, tak proč ho nepoužít? Emilyin deník se všemi svými mladickými drsnostmi akurzívami vytváří lepší obraz Emily ajejí imaginativní aintrospektivní mysli na prahu patnáctého roku jejího života než kterýkoli životopisec, ikdyby byl sebeempatičtější. Nahlédněme tedy do těch zažloutlých stránek starého notesu od Jimmyho, které byly popsány kdysi dávno ve „vyhlídce“ vNovoluní.

———

15. února 19–

Rozhodla jsem se vtomto deníku popsat každý den všechny svoje dobré išpatné skutky. Tu myšlenku mám zjedné knihy alíbí se mi. Hodlám být co nejupřímnější. Samozřejmě bude snadné popsat dobré skutky, ale už nebude snadné zaznamenat ty špatné.

Dnes jsem udělala jenom jednu špatnou věc– tedy jenom jednu věc, okteré si já myslím, že byla špatná. Byla jsem drzá na tetu Alžbětu. Ona si myslela, že mi trvá moc dlouho umýt nádobí. Já jsem nepředpokládala, že by byl spěch, avduchu jsem vymýšlela povídku nazvanou Tajemství mlýna. Teta Alžběta se na mě podívala azeptala se mě tím nejprotivnějším způsobem:

„Nejsi ty sestřička šneka, Emily?“

„Ne, já vpříbuzenstvu šneky nemám,“ odpověděla jsem povýšeně.

Drzé nebylo, co jsem řekla, ale jak jsem to řekla. Ajá jsem to tak myslela. Měla jsem vztek– ironické řeči mě rozčilují. Potom mi bylo moc líto, že jsem se nechala unést– ale bylo mi to líto proto, že to bylo hloupé anedůstojné, ne proto, že to bylo špatné. Tak si myslím, že to nebylo opravdové pokání.

Dobré skutky jsem dnes udělala dva. Zachránila jsem dva malé životy. Parádnice Sal chytila drozda ajá jsem jí ho vzala. Rychle uletěl ajsem si jistá, že byl nevýslovně šťastný. Potom jsem šla dolů do sklepa anašla jsem tam vpastičce za nohu chycenou myš. Chudinka tam ležela úplně vyčerpaná ztoho, jak se chtěla osvobodit, atak se na mě dívala těma černýma očima. Nemohla jsem to vydržet, proto jsem ji osvobodila aona šikovně utekla. Stímhle dobrým skutkem si nejsem úplně jistá. Vím, že pro tu myšku byl dobrý, ale co pro tetu Alžbětu?

Dnes večer teta Alžběta stetou Laurou četly apálily spoustu starých dopisů. Četly je nahlas apovídaly si onich ajá jsem mezitím seděla apletla punčochy. Ty dopisy byly moc zajímavé adověděla jsem se mnoho věcí oMurrayových, které jsem dřív nevěděla. Není divu, že nás vBlaira Vodě nazývají „Vyvolení“, protože oni to nemyslí jako kompliment. Cítím, že musím dostát tradicím své rodiny.

Dnes jsem dostala dlouhý dopis od Deana. Tráví zimu vAlžíru. Psal, že přijede domů vdubnu apřes léto bude bydlet usvé sestry, paní Evansové. Jsem tak ráda. Bude to skvělé, mít ho vBlaira Vodě celé léto. Nikdo se mnou nikdy nemluví tak jako Dean. Je nejhodnější anejzajímavější ze všech starých lidí, které znám. Teta Alžběta tvrdí, že je sobecký, ale to Pastorovi jsou. Apořád mu říká Hrbek amě to štve. Dean má jedno rameno omalinko výš než druhé, ale on za to nemůže. Jednou jsem tetě Alžbětě řekla, že si nepřeju, aby mého přítele takhle nazývala, ale ona jenom opáčila:

„Tu přezdívku pro tvého přítele jsem si nevymyslela já, Emily. Hrbek mu odjakživa říká celá jeho rodina. Pastorovi nejsou zrovna proslulí taktností!“

Teddy také dostal od Deana dopis aknihu– Životopisy velkých malířů– Michelangela, Raffaela, Velázqueze, Rembrandta, Tiziana. Teddy říkal, že si netroufne číst si ji před maminkou, protože by mu ji spálila. Jsem přesvědčená, že kdyby Teddy měl příležitost, byl by taky takovým velkým malířem jako oni.

———

18. února 19–

Dnes jsem si užila cestu ze školy podél potoka vhouštině Chlouby Johna. Slunce bylo už nízko amělo barvu smetany asníh byl tak bílý astíny tak dlouhé amodré. Myslím, že není nic tak krásného jako stíny stromů. Akdyž jsem vyšla ven do zahrady, můj stín byl takový legrační. Tak dlouhý, že se táhl rovnou přes celou zahradu. Okamžitě mě napadla báseň, která začínala:

Kdybychom byli dlouzí jako naše stíny,

jak dlouhé stíny bychom museli mít.

Myslím, že je vtom velký kus filozofie.

Dnes jsem napsala povídku ateta Alžběta věděla, co dělám, amoc se zlobila. Vyčítala mi, že ztrácím čas. Ale to nebyla ztráta času. Já jsem při tom vyspěla– to vím jistě. Pár věcí se mi vněkterých větách povedlo. „Mám strach zšedého lesa“– stím jsem moc spokojená. A„bílá avznešená vplula do temného lesa jako paprsek měsíce“. Ta mi připadá také pěkná. Jenže pan Carpenter mi říká, že všechno, co mi připadá obzvlášť pěkné, mám vyškrtat. Ale to já nemůžu– aspoň ještě teď ne. Ovšem zvláštní je, že tak tři měsíce potom, co mi pan Carpenter řekne, že mám něco škrtnout, na to přijdu sama astydím se za to. Dnes byl pan Carpenter velmi nemilosrdný kmému eseji. Nic se mu na něm nelíbilo.

„Třikrát želbohu vjednom odstavci, Emily. Ijednou by bylo přespříliš! Více neodolatelnější– Emily, proboha, používej svou mateřštinu. Tohle je neomluvitelné.“

Bylo, ano. Sama jsem to viděla apolila mě hanba od hlavy až kpatě. Když tedy pan Carpenter podtrhl červeně skoro každou větu aposmíval se všem mým vybraným frázím anašel chyby ve většině mých obratů avazeb ařekl mi, že mám příliš velkou slabost „rozdávat rozumy“ ve všem, co napíšu, odhodil můj sešit, prohrábl si rukou vlasy ařekl:

„Hmm, píšeš! Zlato, vezmi vařečku anauč se vařit!“

Potom odešel amumlal všelijaká nařčení, ne hlasitá, ale hluboká. Sebrala jsem svůj nebohý esej anebylo mi ztoho nijak zle. Já už vařit umím aopanu Carpenterovi už taky pár věcí vím. Čím lepší jsou moje eseje, tím víc se nad nimi rozčiluje. Tenhle musel být docela dobrý. Jenže on se zlobí aje netrpělivý ztoho, že bych mohla napsat ještě lepší anenapsala jsem– zlehkovážnosti nebo lenosti nebo lhostejnosti, jak si myslí. On nemůže vystát člověka, který by mohl něco udělat lépe, ale neudělá. Aneztrácel by se mnou čas, kdyby si nemyslel, že se postupně můžu kněčemu vypracovat.

Teta Alžběta nesouhlasí spanem Johnsonem. Domnívá se, že jeho teologie není zdravá. Minulou neděli řekl vkázání, že buddhismus má své dobré stránky.

„Apříště bude tvrdit, že má své dobré stránky papeženství,“ řekla teta Alžběta uvečeře.

Buddhismus by ale mohl mít dobré stránky. Musím se na to zeptat Deana, až přijede.

———

2. března 19–

Dnes jsme byli všichni na pohřbu– staré paní Sáry Paulové. Já chodím na pohřby ráda. Když jsem to ale řekla nahlas, teta Alžběta byla všoku ateta Laura řekla: „Ale Emily, miláčku!“ Já někdy tetu Alžbětu ráda šokuju, ale nejsem ráda, když dělám starosti tetě Lauře– ona je tak zlatá– tak jsem to vysvětlila, nebo jsem se oto aspoň snažila. Ono se tetě Alžbětě někdy vysvětluje moc těžko.

„Pohřby jsou zajímavé,“ řekla jsem. „Azábavné.“

Myslím, že jsem to tím všechno ještě zhoršila. Jenže teta Alžběta věděla stejně dobře jako já, že je zábavné pozorovat některé ztěch příbuzných paní Paulové, kteří kní léta chovali zášť– ona nebyla laskavá– jak tam sedí, drží si před obličejem kapesníky adělají, že pláčou. Věděla jsem moc dobře, co si každý znich vhloubi duše myslí. Jack Paul přemýšlel otom, jestli mu ta stará semetrika čirou náhodou něco neodkázala vposlední vůli– aAlice Paulová, která věděla, že nic dědit nebude, tajně doufala, že nic nezdědí ani Jack Paul. To by ji uspokojilo. Amanželce Charlieho Paula se honilo hlavou, za jak dlouho už bude možné předělat dům tak, jak to vždycky chtěla ajak to paní Paulová nechtěla. Ateta Min se bála, že pro takovou hordu bratranců asestřenic ze čtvrtého kolena, které nečekali anepozvali, nebude dost pohoštění, aLisette Paulová počítala přítomné abyla roztrpčená, že se jich nesešlo tolik jako na pohřbu paní Listerové minulý týden. Když jsem to řekla tetě Lauře, odpověděla vážně:

„To všechno může být pravda, Emily“– aona věděla, že to pravda je!– „ale ono se nehodí pro tak mladou dívku jako ty, aby– aby– aby– zkrátka aby pozorovala takovéhle věci.“

Jenže já si nemůžu pomoct anevidět je. Drahé tetě Lauře je vždycky těch lidí tak líto, že nevidí tu jejich komickou stránku. Ale já jsem viděla ijiné věci. Viděla jsem malého Zaka Fritze, kterého paní Paulová adoptovala aměla ráda, jak byl zlomený, aviděla jsem Martu Paulovou, jak je smutná alituje svého starého sporu spaní Paulovou– ataky jsem viděla, jak tvář paní Paulové, která vždycky vypadala tak nespokojeně afrustrovaně, působila majestátně, adokonce krásně– jako by jí smrt nakonec přinesla uspokojení.

Ano, pohřby jsou zajímavé.

———

5. března 19–

Dnes trochu padal sníh. Ráda se dívám, jak padá sníh jako šikmé proužky na pozadí tmavých stromů.

Myslím, že jsem dnes udělala dobrý skutek. Jason Merrowby pomáhal bratránkovi Jimmymu řezat dřevo ajá jsem viděla, jak se vkradl do vepřína adal si hlt zláhve whisky. Ale neřekla jsem otom nikomu ani slovo– ato je můj dobrý skutek.

Možná jsem to měla říct tetě Alžbětě, jenže kdybych to udělala, tak ona by ho vyhodila aon potřebuje práci kvůli své ubohé ženě adětem. Atak shledávám, že není vždycky jednoduché mít jistotu, jestli člověk udělal dobrý skutek, nebo špatný.

———

20. března 19–

Včera se teta Alžběta moc rozzlobila, protože jsem nechtěla napsat báseň jako nekrolog starému Petrovi DeGeerovi, který umřel minulý týden. Paní DeGeerová mě oto přišla požádat. Já jsem odmítla– taková žádost mě velmi popudila. Cítila jsem, že udělat takovou věc by bylo znesvěcení mého umění– ikdyž jsem to paní DeGeerové samozřejmě takhle neřekla. Jednak by se jí to dotklo ajednak by neměla tušení, jak to myslím. To neměla ani teta Alžběta, když jsem jí potom, když paní DeGeerová odešla, vysvětlovala důvody, proč jsem to odmítla.

„Pořád píšeš stohy nesmyslů, které nikdo nechce,“ řekla. „Tak si myslím, že bys jednou mohla napsat něco, oco by někdo stál. Starou Mary DeGeerovou by to bývalo potěšilo. Znesvěcení tvého umění, kdo to kdy slyšel! Když už musíš mluvit, Emily, tak mluv tak, aby to mělo nějaký smysl.“

Začala jsem tedy tak, aby to mělo nějaký smysl.

„Teto Alžběto,“ řekla jsem vážně, „jak bych tu báseň mohla napsat? Přece nemůžu psát nepravdu, jen abych každému vyhověla. Aty přece sama víš, že ostarém Petrovi DeGeerovi se nic dobrého apravdivého napsat nedá!“

Teta Alžběta to věděla aznejistěla, ale stejně se na mě zlobila. Tak mě rozčílila, že jsem odešla nahoru do svého pokoje anapsala nekrolog jen tak pro vlastní uspokojení. Ono je docela legrace psát pravdivý nekrolog někomu, koho člověk nemá rád. Ne že bych Petra DeGeera vysloveně neměla ráda, jenom jsem na něj koukala spatra jako všichni ostatní. Ale teta Alžběta mě naštvala, akdyž jsem naštvaná, tak dokážu psát velmi sarkasticky. Azase jsem měla ten pocit, že ze mě píše Něco, ale úplně jiné než to moje normální Něco. Tohle Něco bylo zlé auštěpačné avyžívalo se vzesměšnění toho chudáka líného, nanicovatého, prolhaného, hloupého, pokryteckého starého Petra DeGeera. Myšlenky– slova– rýmy– to všechno automaticky padalo na svá místa ato Něco se smálo na celé kolo.

Měla jsem pocit, že ta báseň je tak chytrá, že jsem neodolala avzala jsem ji dnes do školy aukázala panu Carpenterovi. Myslela jsem si, že se mu bude líbit– amyslím, že se mu itak nějak svým způsobem líbila, ale když ji dočetl, odložil ji apodíval se na mě.

„Předpokládám, že asi je jisté potěšení vtom, zesměšnit smolaře,“ řekl. „Chudák starý Petr smolař byl– aje po smrti– aStvořitel je kněmu jistě milostivý, ikdyž jeho bližní nejsou. Až já umřu, Emily, napíšeš omně něco takového? Ty tu schopnost máš– ano, ten talent tam je– ono to je chytré. Dokážeš vylíčit slabost ahloupost azlomyslnost způsobem, který je na dívku tvého věku až nadpřirozený. Ale– má to smysl, Emily?“

„N-ne,“ odpověděla jsem. Bylo mi hanba amrzelo mě to achtělo se mi utéct arozbrečet se. Bylo to hrozné pomyšlení, že si pan Carpenter představuje, že bych oněm takhle psala, po tom, co všechno pro mě udělal.

„Nemá,“ pokračoval. „Satira má svoje místo– sněť se může jedině vypálit– ale to vypálení přenech jen velkým géniům. Ono je lepší léčit než ubližovat. My obyčejní to víme.“

„Jé, pane Carpentere!“ spustila jsem. Chtěla jsem říct, že on není smolař, chtěla jsem říct tisíc věcí– ale on mě nepustil ke slovu.

„No tak– no tak, už otom nebudeme mluvit, Emily. Až já umřu, tak řekni: ‚Byl to smolař anikdo to nevěděl tak dobře anecítil tak hořce jako on sám.‘ Ke smolařům buď milosrdná, Emily. Zesměšňuj zlo, když musíš– ale se slabostí měj slitování.“

Potom odešel aohlásil začátek hodiny. Cítila jsem se jako zloduch adnes vnoci nebudu spát. Ale tady ateď slibuju slavnostně ve svém deníku: Moje pero bude léčit, ne ubližovat. Apíšu to kurzívou aje jedno, jestli je to raně viktoriánská manýra, protože to myslím ukrutně vážně.

Ale tu báseň jsem neroztrhala. Nemohla jsem– ona opravdu byla moc dobrá na to, abych ji zničila. Odložila jsem ji do své literární skříňky, že si ji ještě někdy přečtu jen tak pro zábavu, ale už ji nikdy nikomu neukážu.

Jé, jak mě mrzí, že jsem ublížila panu Carpenterovi!

———

1. dubna 19–

Dnes mě moc rozzlobilo, co jsem slyšela říkat jednu návštěvnici Blaira Vody. Když jsem byla na poště, byl tam pan Alec Sawyer smanželkou. Bydlí vCharlottetownu. Paní Sawyerová je velmi hezká amoderní apovýšená. Slyšela jsem, jak říká manželovi: „Jak můžou lidi vtomhle ospalém zapadákově žít? Já bych se ztoho zbláznila. Vždyť se tu celý rok nic neděje.“

Byla bych jí moc ráda řekla oBlaira Vodě pár slov. Abyla bych ve své pomstě sarkastická. Jenže, samozřejmě, my zNovoluní neděláme scény na veřejnosti. Tak jsem se spokojila stím, že jsem se jí uklonila velmi chladně, když mě oslovila, aproplula kolem. Slyšela jsem, jak říká: „Kdo je to děvče?“, apan Sawyer jí odpověděl: „To je určitě ta Starrovic žába– nese se jako Murrayová.“

To je nápad, říkat, že se tu nic neděje! Tady se dějí věci pořád– aúžasné věci. Já si myslím, že život tady je extrémně skvělý. Vždycky je tady toho tolik, nad čím se smát nebo plakat nebo očem mluvit.

Jen se podívejte na všechno, co se stalo vBlaira Vodě jenom za poslední tři týdny– komedie itragédie, všechno dohromady. James Baxter zničehonic přestal mluvit se svou ženou anikdo neví proč. Ani ona to chudák neví aláme jí to srdce. Před dvěma týdny zemřel starý Adam Gillian, který nesnášel jakoukoli přetvářku, ajeho poslední slova byla: „Koukejte, ať není na mém pohřbu slyšet žádné fňukání avzlykání.“ Atak nikdo ani nefňukl ani nevzlykl. Nikdo nechtěl, aprotože to bylo zakázané, tak to nikdo nepředstíral. Tak veselý pohřeb vBlaira Vodě ještě nikdy nebyl. To jsem tu viděla melancholičtější svatby– třeba Elly Briceové. Její svatbu zahalilo mračnem to, že si zapomněla obout bílé střevíčky, když se oblékala, aodešla do salonu ve starých vyšisovaných bačkorách sdírami na palcích. Lidé by otom snad tolik nemluvili, ani kdyby tam přišla úplně neoblečená. Chudák Ella proplakala celou svatební hostinu.

Starý Robert Scobie se pohádal se svou nevlastní sestrou– potom, co žili třicet let společně. Ono se oní říká, že je protivná. Nikdy nic, co řekla nebo udělala, Roberta nevyprovokovalo kvýbuchu hněvu, ale jednou, jak se zdá, jim zbyla po večeři jenom jedna kobliha, aRobert má koblihy moc rád. Schoval si ji do spíže na večer, akdyž si pak pro ni šel, zjistil, že ji Matilda snědla. Dostal hrozný záchvat vzteku, nadával jí do čarodějnic avyhnal ji zdomu. Odešla bydlet ksestře do Pastorského Plesa aRobert bude žít jako starý mládenec. Žádný znich tomu druhému neodpustí, to jsou celí Scobieovi, ažádný znich nebude už nikdy šťastný ani spokojený.

Jednou někdy před dvěma týdny se večer při měsíčku vracel George Lake domů zDerryského Potoka azničehonic uviděl na měsícem ozářeném sněhu úplně černý stín, jak jde vedle jeho stínu.

Anikde nic, co by ten stín vrhalo.

Rozběhl se do nejbližšího domu, polomrtvý strachy, aprý už nikdy nebude takový jako dřív.

To byla ta nejdramatičtější událost, co se tu stala. Ještě teď se chvěju, když otom píšu. Samozřejmě se George určitě spletl. Jenže on je pravdomluvný člověk anepije. Nevím, co si otom mám myslet.

Armin Scobie je velmi lakomý člověk avždycky své ženě kupuje klobouky, aby za ně ona neutratila moc peněz. Ve Shrewsbury to vobchodech všichni vědí adělají si zněj legraci. Minulý týden byl vobchodě Jones &McCallum koupit ženě klobouk apan Jones mu řekl, že jestli si ten klobouk nasadí na hlavu adojde vněm až na nádraží, tak mu ho nechá zadarmo. AArmin to udělal. Na nádraží je to skoro půl kilometru aběželo za ním půl Shrewsbury, anejen malí kluci, apokřikovali na něj. Ale Arminovi to bylo jedno, protože ušetřil tři dolary ačtyřicet devět centů.

Ajednou večer jsem já tady vNovoluní upustila vajíčko naměkko na druhé nejlepší kašmírové šaty tety Alžběty. Ato byla událost! Kdyby vEvropě svrhli království, tak to vNovoluní nevyvolá takové pozdvižení.

Takže, milá paní Sawyerová, jste úplně vedle. Kromě všeho, co se tu děje, se tu totiž lidi osebe zajímají. Nemusím mít každého ráda, ale každý je zajímavý: slečna Matty Smallová, které už je čtyřicet anosí oblečení ve skandálních barvách– loni vlétě přišla do kostela ve starorůžových šatech avjasně červeném klobouku– starý Ruben Bascom, který je tak líný, že když jednou pršelo ateklo mu stropem do postele, tak si radši celou noc držel nad hlavou deštník, než by vylezl zpostele aokousek si ji posunul– Elder McCloskey, kterému připadalo nevhodné říct „kalhoty“, když jednou vyprávěl omisionáři, tak řekl slušně „oděv na dolní polovinu těla“– Amas Derry, který na farmářské výstavě vloni na podzim získal všechny čtyři ceny za zeleninu, kterou ukradl zpole Ronyho Bascoma, aRony nedostal nic– Jimmy Joe Bell, který si včera přišel zDerryského Potoka pro dřevo na „boudičkú pro mojeho pejská“– starý Luke Elliott, který je tak systematický neřád, že si na Nový rok dokonce sepisuje plán, které dny se opije– apak ho dodrží– to jsou všechno zajímaví azábavní aúžasní lidé.

Tudíž jsem prokázala, že se paní Sawyerová tak hrubě mýlí, že kní nechovám žádnou zášť ipřesto, že mi říká „žába“.

Proč se mi vlastně nelíbí, když mi někdo říká „žába“, když žabičky jsou roztomilá zvířátka? Apřitom se mi líbí, když mi říkají „koťátko“.

———

28. dubna 19–

Před dvěma týdny jsem poslala svou úplně nejlepší báseň, „Píseň větru“, do časopisu do New Yorku adnes se vrátila smalým tištěným proužkem papíru se slovy: „Váš příspěvek bohužel nemůžeme otisknout.“

Je mi hrozně. Mám pocit, že opravdu nejsem schopná napsat nic, co by bylo kněčemu dobré.

Ale jsem. Jednou budou vtom časopise rádi, když mi budou moct něco otisknout!

Panu Carpenterovi jsem neřekla, že jsem to poslala. On by pro to neměl pochopení. On totiž říká, že čas na to, abych začala obtěžovat vydavatele, přijde za pět let. Jenže já vím, že některé básně, které jsem četla vtom časopise, nejsou onic lepší než „Píseň větru“.

Na jaře píšu básně radši než jindy. Pan Carpenter říká, že se toho musím zbavit. Že jaro má na svědomí mnohem víc braku než cokoli jiného na celém Božím světě.

Když pan Carpenter něco řekne, tak to má říz.

———

1. května 19–

Vrátil se Dean. Včera přijel ksestře adnes večer byl tady aprocházeli jsme se vzahradě po cestě uslunečních hodin apovídali jsme si. Je to nádherné, mít ho zase tady, stěma jeho tajemnýma zelenýma očima ahezkými rty.

Měli jsme dlouhý rozhovor. Mluvili jsme oAlžíru aopřevtělování duší aokremaci aprofilech– Dean říká, že mám dobrý profil, „čistě řecký“. Deanovy komplimenty mám ráda.

„Ranní hvězdo, ty jsi vyrostla,“ spráskl ruce. „Na podzim jsem tady nechával děvčátko, ateď tu nacházím ženu!“

(Za tři týdny mi bude čtrnáct ajsem na svůj věk velká. Dean ztoho má radost– na rozdíl od tety Laury, která vždycky vzdychá, když mi prodlužuje šaty, amyslí si, že děti rostou moc rychle.)

„Tak kráčí čas,“ citoval motto ze slunečních hodin acítil se filozoficky.

„Už jsi skoro stejně vysoká jako já,“ řekl apotom dodal trochu zahořkle: „Jistě, Hrbek Pastor není zrovna muž ztepilé postavy.“

Já jsem se narážkám na jeho rameno vždycky vyhýbala, ale teď jsem odpověděla:

„Deane, prosím, nebuď na sebe tak jízlivý– aspoň přede mnou. Pro mě nejsi Hrbek, nikdy.“

Dean mě vzal za ruku apodíval se mi přímo do očí, jako by mi chtěl rovnou číst vduši.

„Určitě, Emily? Nepřeješ si někdy, abych nebyl mrzák– hrbáč?“

„Kvůli tobě bych si to přála,“ odpověděla jsem, „ale pro mě to není žádný rozdíl– anikdy nebude.“

„Anikdy nebude!“ opakoval Dean důrazně. „Kdybych si tím tak mohl být jistý, Emily– kdybych tak mohl.“

„To si můžeš být jistý,“ prohlásila jsem celkem přívětivě. Měla jsem zlost, protože to vypadalo, že otom pochybuje– ale přece jsem zněčeho vjeho výrazu byla taková nesvá. Najednou mi to připomnělo tu chvíli, kdy mě zachránil ztoho útesu uMalvernské zátoky ařekl mi, že můj život patří jemu, protože ho zachránil. Nelíbí se mi představa, že by můj život patřil někomu jinému než mně– komukoliv, včetně Deana, ikdyž ho mám ráda. Asvým způsobem ho mám radši než kohokoliv jiného na světě.

Když se setmělo, vyšly hvězdy amy jsme je pozorovali Deanovým skvělým dalekohledem. Bylo to úžasné. Dean ví ohvězdách úplně všechno– někdy mi připadá, že ví úplně všechno ovšem. Když jsem mu to ale řekla, opáčil mi na to:

„Jedno tajemství nevím– avšechno ostatní, co vím, bych za ně vyměnil– za to jedno tajemství, které se asi nikdy nedovím. Jak získat– jak získat…“

„Co získat?“ zeptala jsem se zvědavě.

„To, po čem touží moje srdce,“ odpověděl Dean zasněně adíval se na blikající hvězdu, která vypadala, jako když je zavěšená přímo na vrcholku Tří princezen. „Teď je to pro mě tak žádané anedosažitelné jako ta maličká hvězdička, Emily. Ale– kdoví?“

Moc by mě zajímalo, co Dean tolik chce.

———

4. května 19–

Dean mi přivezl krásné album zPaříže ajá jsem si na desky dovnitř opsala svůj oblíbený verš zbásně „Hořec“. Budu si ji číst každý den pořád dokola, abych si připomínala svůj slib, že půjdu vzhůru po alpské stezce. Začínám vidět, že to bude pěkné šplhání, ikdyž jsem si kdysi myslela, že ktomu vzdálenému cíli poletím na zářivých křídlech. Pan Carpenter mi ten rozkošný sen zakázal.

„Zakousni se do toho adrž se zuby nehty– to je jediná cesta,“ říkal.

Včera jsem večer vposteli vymýšlela báječné názvy pro knihy, které jednou napíšu– Vznešená paní, Věrna svým slibům, Ó, bledá Margaret (to jsem si vypůjčila od Tennysona), Zámek Vere de Vere (dtto) aKrálovství na břehu mořském.

Teď už jenom budu sbírat nápady, které se knim budou hodit!

Právě píšu povídku Dům vjeřabinách– taky dobrý titul, řekla bych. Jenom mi pořád dělá starost hovor olásce. Cokoliv napíšu, všechno mi hned připadá takové toporné ahloupé. Požádala jsem Deana, jestli by mě nenaučil psát to správně, protože kdysi dávno mi to slíbil, jenže mi řekl, že jsem na to ještě moc mladá– ařekl to takovým tím svým tajemným způsobem, který vždycky tak naznačuje, že za těmi jeho slovy je mnohem víc než jen to, co říkají. Moc bych si přála taky mluvit takhle důležitě, protože potom je člověk velmi zajímavý.

Dnes po škole jsme sDeanem na kamenné lavičce vzahradě začali znova číst Alhambru. Zté knížky mám vždycky pocit, jako kdybych otevřela taková malá dvířka avstoupila rovnou do pohádkové říše.

„Já bych si tak přála vidět Alhambru!“ řekla jsem.

„Jednou ji uvidíme– spolu,“ řekl Dean.

„Jé, to bude nádherné,“ vykřikla jsem. „Myslíš, že se to jednou stane, Deane?“

Než Dean stačil odpovědět, zaslechla jsem Teddyho zahvízdání vhouštině Chlouby Johna– to drahé, milé zahvízdání, dvě krátké vysoké noty ajedna dlouhá nízká, to je naše smluvené znamení.

„Promiň, musím jít, volá mě Teddy,“ řekla jsem.

„To musíš pokaždé jít, když Teddy zavolá?“ zeptal se Dean.

Přikývla jsem avysvětlila:

„On mě takhle volá vždycky, když mě obzvlášť chce, ajá jsem mu slíbila, že vždycky přijdu, když to jen trochu půjde.“

„Já tě obzvlášť chci!“ odpověděl Dean. „Dnes jsem sem přišel speciálně číst stebou Alhambru.“

Najednou jsem byla moc nešťastná, hrozně jsem chtěla zůstat sDeanem, ale měla jsem pocit, že musím za Teddym. Dean se na mě upřeně podíval. Potom sklapl Alhambru.

„Jdi,“ řekl.

Šla jsem– ale všechno najednou bylo takové pokažené.

———

———