© Maja Lunde, 2015

First published by H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard) AS, 2015

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martin Nagy, 2021

Cover © Eivind Stoud Platou/Handverk, 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-7585-216-8 (ePub)

ISBN 978-80-7585-217-5 (mobi)

Věnováno Jesperovi,

Jensovi

a Linusovi

Tao

Čína, zóna 242 – Širong, oblast Sečuan, rok 2098

Z dálky by se mohlo zdát, že na stromech nejsou lidé, ale nějací přerostlí ptáci. My ženy jsme pracovaly v korunách stromů, na každém nás bylo několik. V jedné ruce jsem držela plastovou nádobu, v té druhé malý štěteček z jemného peří. Ale k obratnosti ptactva, které umí udržet balanc, jsem měla daleko. Na rozdíl od ostatních, které pracovaly nerušeně, soustředěně, jako kdyby stály nohama na pevné zemi, a ne na větvích. Každý den, dvanáct hodin takřka bez přestávky, jsem tam musela svádět boj s vlastní neohrabaností a marně jsem hledala potřebnou rovnováhu. Pro tuhle práci jsem se rozhodně nenarodila.

Poměrně mladé stromy měly ještě slabé a křehké větve. Když jsem našlapovala do vyšších míst po těch slaboučkých větvičkách, připadalo mi, jako by byly ze skla. Jen to jemné praskání a vrzání mi cestou nahoru dávalo trochu jistoty, že skleněné nejsou a že se lze dostat ještě o kousek výš, abych mohla dokončit svou práci na květech, které se nacházely až v samé koruně stromu.

Plastová nádoba, kterou jsem svírala v levé ruce, byla plná zlatého prášku, jenž byl den co den každé z nás přidělován v určených dávkách na počátku pracovního dne. Jednotlivé dávky se nelišily ani o mikrogram. Byl to pyl. A za pomoci tohoto velmi cenného materiálu jsem každý den opylovala květy štětečkem z kuřecího peří. To pocházelo z kuřat chovaných speciálně k tomuto účelu. V průběhu let byla otestována různá vlákna, všemožné materiály, ale nakonec se ukázalo, že tato jemná peříčka jsou pro ruční opylování ta nejlepší a nejefektivnější. Za posledních sto let jsme tento způsob opylování v zóně 242 dotáhli k naprosté dokonalosti.

Včely jsme tu díky nadměrnému používání pesticidů vyhubili již kolem roku 1980. Tedy již hodně dlouho před kolapsem. A tehdy se začalo s opylováním květů za pomoci lidských rukou. Bylo nás k tomu zapotřebí téměř stejné množství jako zmíněného hmyzu. Když se vše zhroutilo, bylo naším velkým štěstím a zároveň i výhodou, že jsme tuhle práci ovládali. Kvůli svému sobectví a přístupu k přírodě a k živočišné říši jsme byli nuceni vzít na sebe zodpovědnost a povinnosti včel. A když pak přišel kolaps, právě tohle umění nás zachránilo. Paradox.

Na květy, které mi ve slabém větru tančily nad hlavou, jsem skoro nedosáhla. Už jsem to téměř vzdala, ale při pomyšlení na důsledky, které by z toho vyplynuly, jsem napnula tělo jako strunu, konečky prstů si květy přitáhla a práci dokončila. Špatně odvedená práce měla vliv na výši mzdy. Stejně tak i nešetrné zacházení se vzácným pylem. Výsledky naší práce však byly viditelné až za šest měsíců, na podzim, kdy byly stromy obsypány ovocnými plody.

Dnes jsem s ostatními ženami pracovala na poli číslo 748. Kolik jich bylo celkem, to jsem netušila. Ale s ohledem na počet pracovních skupin, kterých byly stovky, se dalo usoudit, že jich bude mnoho. Oděny jsme byly v šedých kombinézách, a téměř jsme tak splývaly s kmeny stromů. Mimikry. Jen při práci v korunách stromů mezi květy a listy jsme byly patrné.

Během práce bylo vždy ticho. Nikdo s nikým nemluvil. Každý se soustředil na svůj úkol a byly slyšet jen naše pohyby mezi větvemi, občas jemné zavrzání dřeva pod naší vahou. Avšak někdy se ozval zvuk, který nás všechny donutil zamrznout v pohybu a poslouchat. Zvuk praskající větve stromu. Každá z nás potom očima hledala příčinu a pachatele. Zlomená větev v podstatě znamenala dvě věci, méně ovoce a ještě méně peněz k výplatě.

Sem tam byl slyšet vítr, jak se prohání kolem nás. A jinak nic. Bzukot hmyzu? Ten už si ani nevybavím. Zpěv ptáků? Nepamatuji si, kdy jsem naposledy nějakého zahlédla. Ti se živí převážně hmyzem, a jelikož ten tady už skoro není, nemají co lovit. A tak hladoví. Stejně jako my.

Vtom rozříznul ticho kvílivý zvuk sirény, která oznamovala pauzu. Dnes již druhou a zároveň poslední.

Pomalu jsem slézala ze stromu. Ostatní ženy už na sebe začaly pokřikovat a konverzace nabírala na intenzitě. Konečně na sebe mohly mluvit a bylo evidentní, jak se na tuto chvíli těšily a připravovaly. Jedna překřikovala druhou, ale já v jejich větách nenacházela žádný smysl. Mým hlavním cílem bylo dostat se dolů tak, aniž bych ublížila sobě či stromu. Podařilo se. A vzhledem k tomu, jaké jsem byla poleno, měla jsem z toho radost. Stejně jsem se radovala pokaždé během té spousty let, co jsem tady pracovala. U kořenů stromu jsme měly připravené barely s vodou, na kterých se již podepsal zub času. Plechovým hrnkem jsem si nabrala vodu a rychle se napila. Musela jsem ukojit tu strašnou žízeň. Voda byla sice vlažná a s příchutí hliníku, ale nic lepšího jsme na výběr neměly.

Jídlo bylo na příděl a nosili nám ho muži v bílých kombinézách. Rozdělili mezi nás potravinové krabičky, které se stejně jako barely používaly pořád dokola. Některé jsem již poznala po hmatu podle oděrek a vrypů. Opřela jsem se zády o strom, otevřela svoji krabičku a očima spočinula na hmotě skládající se z uvařené rýže a kukuřice. Vinou uměle vyrobené sóji a náhražce chilli bylo jídlo příliš slané. Tak slané, že jsem po něm zase hned dostala žízeň, kterou však nešlo přidělenou vodou uhasit. Jídla bylo navíc málo a já měla po chvíli opět hlad. Začarovaný kruh. A maso? Jeho chuť už jsem si ani nedokázala vybavit, jelikož byl chov zvířat zrušen. S chovem domácích zvířat bylo spojeno nemálo potíží. Musely by se pěstovat další plodiny na krmivo, které by bylo nutné ručně opylovat, zároveň by na chov bylo třeba vymezit velké prostory a poskytnout zdravotní péči. Výsledek by nebyl zdaleka tak efektivní jako pouhé pěstování ovoce a jiných plodů.

Aniž bych pocítila byť jen náznak sytosti, byla krabička prázdná. Vrátila jsem ji do sběrného koše a šla zpět ke stromu, ze kterého jsem před malou chvílí slezla. A v tu chvíli se únava a bolest nohou projevily naplno. Každý den jsem trávila ve větvích stromů mnoho hodin. Od chodidel přes kotníky a lýtka až po stehenní svaly a kyčelní klouby jsem cítila takovou bolest, že jsem se musela rozhlédnout, zda mě někdo nepozoruje, a ulehla jsem na chvíli do trávy. Naštěstí se všechny věnovaly svým bezduchým řečem a mě si nevšímaly. Cítila jsem snad každý nerv a třes nohou nešel zastavit. Zavřela jsem oči a vnímala melodii jejich hlasů. O čem mluvily? Připadalo mi, že o ničem. Zbytečné tlachání, kterým si vynahrazovaly ty hodiny mlčení.

Já milovala smysluplné dialogy nebo jen vnitřní monology. Moje vnitřní monology byly poslední dobou čím dál častější. Doma na mě sice čekal manžel Kuan, ale nedá se říct, že nás dva by daly dohromady dlouhé rozpravy. Kuan byl hodně přímočarý, ideální člen společnosti. Netoužil po vědomostech a prožíval každý den, jako by byl naprogramovaný. Ale i tak jsem s ním byla ráda. A jestli jsme spolu o něčem mluvili, tak o našem synovi. Pětiletém Wei-Wenovi.

Hlasy ostatních žen mě již téměř uspaly, když tu mě náhle probralo hrobové ticho. Takové ticho, které předznamenává, že se něco děje. Rychle jsem se posadila a zadívala se stejným směrem, jakým se dívaly ostatní. Mezi stromy, odkud přicházeli přímo k nám.

Nebylo jim více než osm let, a jak se k nám blížili, poznávala jsem některé tváře. Pár obličejů patřilo dětem z Wei-Wenovy školy. Měly na sobě stejný typ pracovního oblečení, jako jsme měly my. Dokonce i ve stejné šedé barvě. Vpředu a vzadu šli dva dospělí muži, mezi sebou měli natažený provaz s malými očky a děti je svíraly ve svých drobných dlaních. Muži udávali tempo hlasitými, ale nikoli přísnými povely. Nebylo nutné řvát či jinak děti děsit. To proto, že samy dobře věděly, co se chystá.

Děti šly ruku v ruce ve zvláštních párech, vždy malé s větším vedle sebe. Ty vyšší kráčely vpravo a menší vlevo. Tento zvláštní pochod malých stvoření, která se snaží i přes těžký terén jít v přesném zástupu, byl jasnou ukázkou výchovy a poslušnosti. Možná i dostaly rozkaz neupadnout. To se klidně mohlo stát.

Po očku po nás pokukovaly. Některé otáčely a klopily hlavy, když spatřily ženy, které pracují na stromech. Jako kdyby snad nevěděly, že tuto scénu je možné vidět v zóně 242 téměř všude. Když procházely okolo mě, jedna malá dívenka se na mě se zaujetím zadívala. Byla v páru s vyšším a velice hubeným chlapcem, který během chůze snad spal. V jednu chvíli si zívl tak, že to vypadalo, jako kdyby měl v hlavě velikou díru. Ani se neobtěžoval přiložit si před zívající ústa volnou ruku. Celkový dojem byl dost smutný. Pochod apatických dětí, které jsou z chůze a z nedostatku jídla na pokraji svých sil. Děti přicházely pravidelně každé jaro. Zdálo se mi, že jsou rok od roku čím dál tím menší a mladší.

Ale ne, byl to jen můj dojem. Dětem bylo akorát osm let a v tomto věku už měly za sebou školní docházku. Ve školách je totiž učili jen to nejnutnější, pár písmen a čísel. Nebylo nutné, aby toho znaly víc. Školy byly spíše jako velké ubytovny, skladiště pro novou generaci lidí, které tam naučili jen základním znalostem, povinnostem a dovednostem, jež jsou nutné pro život v zóně. Doba, po kterou jsou děti ve školách, je pevně daná a nelze ji prodlužovat. Měly tam i různé ruční práce, například ze starých stromů se vyrábělo vlákno, které ve školách posloužilo k pletení koberců s jemným vzorem. Tak jemným, že si žáci osvojili titěrnou práci svými drobnými prstíky, a to se pak hodilo i při jejich pozdějším zaměstnání, při opylování.

Ještě jsem okem zahlédla, jak malý, bezzubý chlapec zakopl a v pádu mu zabránila vyšší dívka, která pravou rukou nadzvedla a přidržela lano tak, aby mohl vyrovnat krok. Skupinka nás minula a pomalu mizela mezi stromy.

„Kam asi jdou?“ zeptala se jedna z mých spolupracovnic.

„Určitě do sadu 49 nebo 50,“ odpověděla jí druhá, „tam zatím nikdo s prací nezačal.“

Já už o ně ztratila zájem. Šly prostě tam, kam jít musely, a budou dělat jen to, k čemu jsou určené.

Opět zazněl zvuk sirény a my musely zase šplhat na stromy a věnovat se práci. Lezla jsem na strom pomalu, srdce mi bušilo jako o závod. Z toho, že Wei-Wen má ještě tři roky, než mu bude osm, než ho uvidím kráčet ve stejném oblečení. Než budou jeho jemné ručičky, zformované a vycvičené k práci zde v sadech, používané pouze k jednomu účelu. Než se naplní jeho osud.

V současné době osmileté děti žádné dětství nečeká, musí začít pracovat. Moje generace ještě měla to „štěstí“, že jsme školu opouštěli v patnácti letech.

Tohle je život?

Ruce se mi třásly, když jsem zvedala nádobku s pylovým práškem. Myslela jsem na to, jak vlastně žijeme. Každý musel pracovat, podílet se na koloběhu, který nám zajistil alespoň nějaké potraviny. Každý se musel podělit s ostatními i o své vlastní děti, a tak přidávat ozubená kolečka do toho obrovského stroje, který se nesměl zastavit. Prázdné sklady na obilí a děti odsouzené k práci v době, kdy by si měly jen hrát a radovat se. Ale hlavně ten strašný hlad. Svírající se žaludek, který trápil bez výjimky každého, kdo šel večer spát.

Abych dosáhla na květy za sebou, musela jsem se celá otočit. Uprostřed pohybu jsem ale narazila loktem do větve, o které jsem neměla ani ponětí, ztratila rovnováhu a snažila se ji vyrovnat tím, že jsem se rychle naklonila na druhou stranu. A vtom se to stalo, pod mýma nohama se ozval zvuk lámající se větve. Samozřejmě to neušlo naší dozorčí, která byla v mžiku pode mnou a hodnotila nastalou situaci. Aniž by cokoliv řekla, zapsala si cosi do bloku a zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Nehrálo žádnou roli, že ta větev byla krátká a slabá. Praskla, strom se poškodil, a já tímto přišla o část platu. Tentokrát do kovové krabičky v kuchyni neuložím moc jüanů, které se snažíme našetřit.

Když jsem opět popadla dech a uvědomila si, že s tím už nic nenadělám, přepnula jsem do pracovního režimu a pokračovala v opylování. Zvednout ruku s pylem, nabrat potřebné množství na štěteček a lehce potírat květy, přesně tak, jak to před lety dělaly včely. Ani nevím, kolik už bylo hodin, jen jsem doufala v brzký příchod večera.

Brzký příchod večera, kdy budu moci… kdy budu moci být alespoň chvíli se svým synem.

William

Maryville, Hertfordshire, Anglie, rok 1852

Vše kolem mě bylo žluté. Kam jsem se podíval, všude žlutá barva. Skoro jsem se v ní ztrácel. Zdá se mi to? Ne, není to výplod mé fantazie ani sen. Když jsem zaostřil, zjistil jsem, že jsem doma. Na všech zdech v celém domě se skvěly žluté brokátové tapety, které tam před lety nalepila má žena Thilda, když jsme se sem nastěhovali. Mému obchodu s osivy a semeny v Maryville se vedlo dobře, takže jsme si to mohli v tehdejší době dovolit. Jenže já stejně každý den přemýšlel, jak spojit obchod se svým dalším snem. Se studiem přírodních věd. Ale to už bylo dávno, dlouho před tím, než se z nás stala velká rodina s mnoha dětmi. A ještě déle před posledním rozhovorem s profesorem Rahmem.

Kdybych jen tušil, jaká muka budu zažívat při pohledu na ty ohavné žluté tapety, nikdy bych Thildě nedovolil je koupit, a už vůbec ne je nalepit na zdi v našem domě. Nebyly pro mě pouze dekorací, pronásledovaly mě na každém kroku, svou prokletou mocí mě sužovaly. Přes den mě děsily už jen tím, že jsem se na ně musel dívat, v noci pak ožívaly a měnily mé sny v noční můry. Nevím, zda i ony měly vliv na to, že jsem onemocněl, nebo jen vyvolávaly mé černé myšlenky a smutek. Nikdo nevěřil tomu, že by mé stavy mohly souviset s barvou zdí u nás doma. Ani náš rodinný lékař mi nevěřil a raději se snažil léčit moji úzkost vším, co tehdejší lékařství, a dokonce i alchymie nabízely. Mluvil se mnou učeně a já mu nerozuměl ani slovo z toho, co se mi snažil říct. Povídal něco o dyskrazii, nerovnováze tělesných tekutin a o černé žluči v těle. Zpočátku na mně praktikoval klystýry, pouštění žilou, následkem toho jsem se nedokázal postavit a dočasně se ze mě stal jakýsi čtvernožec. K depresivním stavům se přidala i fyzická slabost a má tělesná schránka se změnila k nepoznání. I doktor shledal, že tudy cesta nepovede. S Thildou si jen šeptali, abych je náhodou nezaslechl, jen útržkovitě jsem pochytil věty typu: „je příliš slabý… to nemůže vydržet… nevidím žádná zlepšení“. Lékař k nám postupem času chodil čím dál méně, muž přikovaný k posteli mu buď začal být lhostejný, nebo mu prostě došly nápady.

Bylo odpoledne a z patra pode mnou byl slyšet dívčí ryk. Rozeznal jsem Dorotheu, svoji přemoudřelou dvanáctiletou dceru, jak čte z bible. Procítěně citovala pasáže a já už pomalu začínal nabývat dojmu, že ke mně opravdu promlouvá samotný Bůh. Do toho zazněl pištivý hlas Georgiany, ale Thilda ji ostře umlčela a Dorothea přidala na hlase a pokračovala ve čtení. Marthu, Olivii, Elizabeth a Caroline jsem od sebe po hlase nerozeznal.

Pak jsem zaslechl krátký mužský smích. Měl jsem ho v paměti zarytý tak pevně, že bych jej poznal mezi stovkou jiných. Podobný smích tehdy ukončil rozhovor mezi mnou a profesorem Rahmem jako úder blesku.

Pak Edmund promluvil a já si uvědomil, že už není dítětem. Jeho hlas byl hluboký a čistý. Můj jediný syn a zároveň i nejstarší, šestnáctiletý potomek. Nastražil jsem uši, zoufale jsem chtěl porozumět jeho slovům. Doufal jsem, že zaslechnu, jak mluví o svém otci. Že řekne něco, co mě donutí vzchopit se a vstát z postele. Často jsem přemýšlel nad tím, proč za mnou k posteli nikdy nepřišel, a nebyl jsem schopen to pochopit. Trápilo mě to.

Z kuchyně se poté ozvalo řinčení hrnců. A sevřel se mi žaludek: poznal, že se chystá oběd. Mé břicho zareagovalo na tento podnět tak mocně, že jsem se v posteli schoulil do klubíčka.

Podíval jsem se na stolek vedle postele, odkud na mě zíral nedotčený krajíc chleba s uzenou šunkou a poloprázdná sklenice s vodou. Kdy jsem vlastně naposledy jedl? Jak dlouho jsem nic nepil?

Natáhl jsem se pro sklenici a naráz vyprázdnil její obsah. Jako hladový vlk jsem se zakousl do tmavého a silného krajíce chleba. Slaná chuť šunky mi připadala tak lahodná. Každé spolknuté sousto zmírňovalo křeče v žaludku, až postupně bolest ustoupila úplně. Zaplať pánbůh.

Pokoušel jsem se v posteli nějak lépe uvelebit, najít pohodlnou polohu, ale nebylo to moc snadné. Záda jsem měl samý puchýř od proleženin, kůži slabou jako papír a chvíli trvalo, než se mi to povedlo.

Najednou bylo v domě ticho. Všichni zmlkli nebo odešli pryč. Neslyšel jsem nic jiného než praskající oheň v krbu.

A během pár okamžiků se ozval zpěv ze zahrady. Jasně jsem porozuměl tomu, co se zpívá.

Slyšme pět anděly, zvěstující znovuzrození krále…

To už jsou tady Vánoce?

V posledních letech se stalo jakousi tradicí obcházet domy a u každých dveří zazpívat nějakou koledu, kterou si lidé nacvičili. Nikoli pro odměnu či peníze, ale pro zachování ducha Vánoc a potěšení lidí v sousedství. To jsem se vždy cítil šťastný a temné dny mého života na chvíli rozzářilo světlo. Takový pocit jsem nezažil už pěknou řádku let.

Hlasy zpívajících lidí na mě doléhaly a slova koledy působila jako lék na duši.

Mír na zemi a milosrdenství svým dětem,

hříchu zbavil nás svým světlem.

Položil jsem nohy na podlahu a chystal se vstát. Chodidla jsem měl vláčná jako novorozenec a připadalo mi, jako bych stál poprvé na nohou. Ihned se mi vybavily Edmundovy nožičky, když jsem je prvně spatřil. S vysokým nártem, tak heboučké a souměrné. Když přišel Edmund na svět, hladil jsem ho právě po jeho malinkých nožičkách. Líbal jsem je a sliboval mu, že mu budu tím nejlepším otcem, jak už tak tátové svému prvorozenému slibují. Ale já to myslel vážně, chtěl jsem mu být více otcem, než jakým kdy byl ten můj pro mě. Držel jsem ho pevně a dlouho, dokud mi ho Thilda nevzala s tím, že potřebuje nakojit.

Otupělé nohy mě pomalu nesly k oknu. Každý krok byl velice bolestivý a nejistý. Až se mi nakonec před očima otevřela zahrada a lidé, kteří v ní stáli.

Ale nebyli to sousedé. Pod okny stály mé vlastní dcery. Seřadily se jako sbor v kostele, vyšší vzadu a menší vpředu. Byly oděné do dlouhých tmavých kabátů, na některých visely, jiným zase už byly malé, a každý z nich byl samá záplata. Nad nimi prosvítaly jejich bledé tváře, kterým šla pára od úst, jak sborově zpívaly.

Byly to krásné dívky. Cítil jsem se hrdý.

Mžoural jsem skrze okno, abych lépe viděl do zahrady. Hledal jsem možné publikum. Někoho ze sousedů nebo alespoň jejich matku. Ale v zahradě nebyla krom nich živá duše. A mně došlo, že publikem jsem já, že to dojemné vystoupení bylo určeno jen mně.

Světlo a život jsou tím vším, co se nám dostane,

uzdravení nemocných nechť neprodleně nastane…

Zpívaly s pohledem upřeným k mému oknu, ale spatřit mě nemohly. Stál jsem ve stínu. Navíc se v okenních tabulkách odráželo slunce a nejspíš i stromy z protilehlého kopce.

Zrozen jako syn země své,

zrozen k druhé šanci Tvé…

Udělal jsem jeden krok vpřed.

Čtrnáctiletá Charlotte, nejstarší dcera, zpívala z plných plic. Hruď se jí dmula při každém nádechu. Teatrálně otevírala ústa více, než bylo nutné, a byla pravděpodobně zodpovědná za celé tohle vystoupení. Jistě to vzešlo z její hlavy. Odmala si zpívala skoro neustále. A když se to nehodilo, alespoň si broukala. A když musela být opravdu naprosto zticha, alespoň se houpala v bocích do rytmu, který měla někde hluboko ve své hlavě.

Právě ona mě jako první uviděla za oknem. Přes obličej jí přelétl pruh světla, jak šťouchla do Dorothey stojící hned vedle ní. Ta pokynula hlavou k o rok mladší Olivii, dvojčeti Elizabeth, že se na ně dívám. Ač byly dvojčaty, nebyly si vůbec podobné. Tedy ne po fyzické stránce. Ale sladce hloupoučké a naivní byly obě stejně. Spočítat jednoduchý matematický příklad pro ně bylo téměř nemožné. Přesto držely při sobě, jako kdyby je někdo k sobě přibil hřebíkem. V hloučku začalo být rušno, když mě spatřily i ty nejmladší. Devítiletá Martha objala sedmiletou Caroline, která sebou cukala. Carolin si přála být tou nejmenší a nejmladší, miláčkem všech. Tou však byla Georgiana, i když ta o to zrovna dvakrát nestála. Zaslechl jsem jen nepatrnou neshodu ve zpěvu, když si děvčata uvědomila, že se na ně dívám a píseň poslouchám. Ihned se však začala plně soustředit a předvedla mi dokonalý přednes, který mi vyčaroval úsměv na tváři, jestli to tedy lze úsměvem nazvat. Snažil jsem se roztáhnout ztuhlé rty, jak to jen nejvíce šlo.

Byl jsem opravdu dojatý. Zpívaly tak krásně, že se mi srdce div nerozskočilo. Připravily si to celé jen pro mě, jen proto aby mě dostaly z postele. A když mě spatřily za oknem, jistě měly velkou radost z toho, že se jim to povedlo. Hned jak dozpívaly, běžely zpět do domu pochlubit se tím, jak se jim záměr vydařil, jejich hlasy se ozývaly všemi chodbami až ke mně do ložnice. Jásaly a popisovaly, o čem zpívaly a v jaké části koledy mě zahlédly.

Zrozen jako syn země své,

zrozen k druhé šanci Tvé…

A jejich nadšení nebralo konce. Byl jsem moc rád, že konečně mohou mluvit o svém otci, aniž by se je matka snažila umlčet nebo změnit téma. Naše děti se bály toho, že se už nikdy z postele nedostanu a že asi brzy vydechnu naposled. Možná se nechtěly smířit s pohledem na starce s průsvitnou kůží, zarostlou řídkým vousem, a s dlouhými nehty. Představovaly si mě nejspíš jako Ježíše a rády by mě vzkřísily k novému životu.

Jenže zázrak se nekonal. Z očí mi tekly slzy, protože jsem nemohl svým andílkům dát tento dárek, který si přáli ze všeho nejvíce. Došoural jsem se zpět do postele a znovu jsem ulehl.

George

Autumn Hill, Ohio, USA, 2007

Toma, který se tady neukázal od loňského léta, jsem byl vyzvednout na nádraží v Autumn. Neměl jsem v plánu vyzvídat, proč domů tak dlouho nepřijel. Stejně by se mi odpovědi nejspíš nedostalo. Když jsem konečně dorazil na nádraží, už na mě čekal. Autobus mohl přijet o chvíli dřív, ale pravděpodobnější bylo, že já přijel pozdě.

Na farmu to trvalo slabou půlhodinku. Cesta byla nerovná a pracovní pick-up na ní poskakoval jako koza. Auto mělo tu nejšpinavější podlahu, jakou si lze vůbec představit. Taková byla, už když jsem vůz kupoval. Špína na podlaze pocházela hlavně od prachu z polí, jemná hlína se tam usazovala rok za rokem a teď se, vinou tajícího sněhu z našich bot, začala měnit v bláto.

Tom měl na klíně položenou bílou cestovní tašku. Byla z pevné látky a vypadala jako úplně nová. Když jsem se na nádraží sehnul, abych mu s ní pomohl, zjistil jsem, že je dost těžká. Přijel přece jen na týden, tak co tam má, ksakru, tak těžkého? Jen oblečení to být nemohlo, a stejně moc dobře věděl, že vše, co na sebe potřebuje, visí ve skříni u kotle. Kombinéza, boty, čepice a klapky na uši. Nejspíše to byly knihy, ale nepochopil jsem, jak si mohl vůbec myslet, že bude mít na čtení čas?

Příjezdová cesta k domu byla zapadaná sněhem a já musel vzít hrablo a odklidit sníh z cesty.

„Proboha, Georgi, nepřeháněj to s tím. Trocha sněhu mu přece neublíží,“ řekla Emma se založenýma rukama, které se jí třásly zimou.

Neodpověděl jsem, jen dál odhazoval sníh, až se mi začal řinout pot po zádech.

Stále na mě hleděla a kroutila hlavou.

„To k nám přijel na návštěvu prezident Bush nebo co? Aby ses nepřetrhnul!“

Zvedl jsem oči od bílého sněhu a musel se na ni usmát. A ona mi úsměv opětovala. Znali jsme se už od školy a nebylo dne, kdybychom se na sebe alespoň jednou neusmáli.

A jako obvykle měla pravdu. Zima byla už téměř u konce, sníh tál a to, co jsem dělal, bylo naprosto zbytečné. Stejně jako jsem předtím ometal sníh z úlů a dělal kolem nich cestičky. Za pár dní nebude po sněhu ani památky.

Dnešní mírné sněžení bylo jen posledním projevem končící zimy. Já si prostě jen přál, aby bylo vše tak, jak má být, a aby se tady Tom cítil dobře. Čistil jsem úly od podzimního listí, které zamrzlo v česnech, a snažil jsem se s ledem a sněhem bojovat dál. Snad si toho Tom všimne. Dělávali jsme to spolu každý rok.

Když nás Tom naposledy opouštěl, byl to už muž. To jsem poznal nejen z toho, jak vypadal, ale hlavně z jeho objetí. Cítil jsem se jako ve svěráku, když mě jeho svalnaté paže sevřely.

Většina rodičů své děti přehnaně chválí, když je vidí po delší době. A to platí od doby, kdy je dítě v plenkách, až do okamžiku, kdy je rodič na smrtelné posteli. Jak jsi nám vyrostl. Z tebe už je mladý muž. A později: z tebe už je velký chlap. A dokonce i: no vidíš, teď je z tebe děda. V podstatě jde vždy o formu uznání či slova hrdosti. To však nemohl být dnešní případ.

Tom se nám tak nějak scvrknul. Bledá pleť, trčící hubená ramena a nohy tenké jako tyčky. Oči měl zapadlé a pod lícními kostmi byly patrné propadlé tváře. Nebyl to pohled hodný chvály, a to ani omylem. Přísahal bych, že cestou z nádraží na farmu jsem slyšel jeho chrastící kosti.

„Jak tam vaří?“ zeptal jsem se.

„Kde?“ odpověděl Tom otázkou.

„Na Marsu. Byl jsi snad poslední dobou ještě někde jinde než na koleji?“

Hlava mu poklesla mezi hubená ramena a zadíval se na mě nechápavě.

„No, upřímně si myslím, že asi nevaří nijak extra dobře, nebo možná vůbec. To bys totiž nevypadal jako podvyživený. Vždyť je skrz tebe vidět, proboha.“

„Tati, máš vůbec ponětí, co znamená podvýživa?“ Vyznělo to povýšeně.

„Hele, mladej, není nutné, abys mě tady poučoval tím, co tě tam naučili za moje peníze. Jasné?“

A bylo ticho.

Dlouhé ticho, tedy mezi námi. Protože můj starý pick-up vydával tisíc a jeden zvuk.

„Omlouvám se,“ řekl jsem nakonec s náznakem úsměvu.

„To je dobrý,“ pípnul Tom a díval se přitom z okna na místy ještě zasněženou krajinu.

„Nakonec se mi má investice zúročila, jak vidím. Když mě můj syn má o čem poučovat,“ pronesl jsem teatrálně a dostatečně nahlas, aby z mé intonace bylo naprosto jasné, že chci odlehčit situaci a omluvit tím tu hloupost, kterou jsem prve řekl. Koutkem oka jsem po něm šilhal, jestli se alespoň neusměje. Ne, nehnul ani brvou a stále jen zíral z okna. Viděl jsem jeho odraz ve skle, a tak jsem si byl jistý, že se mi to nepovedlo. Mohl to alespoň předstírat, abychom nemuseli po zbytek cesty mlčet.

Nevzdával jsem to. „Přece ti platíme zvlášť za stravování, abys měl denně kvalitní jídlo. Snaž se, prosím tě, jíst trochu víc. Dělá mi starosti, když tě vidím takhle vyhublého.“

„Ano.“ To bylo vše, co mi odpověděl.

Natolik mě tím popudil, že jsem se chystal k výbuchu, měl jsem chuť zastavit auto, podrobit toho pacholka výslechu a morálnímu kázání. Co je to s tebou? Proč jsi tak hrozně hubený? Máš zapadlé oči, bereš něco? A dívej se na mě, když s tebou mluvím! Proč ses tady tak dlouho neukázal? A další otázky a moralismy, které bych na něj nejraději chrlil jako z kulometu, se mi rodily v hlavě. Pak jsem se ale jen zhluboka nadechl, pevněji sevřel volant a svůj zbytečný výslech spolkl.

„Jestli nemáš chuť se mnou mluvit, tak jsi na mě nemusel čekat a mohl jsi jít pěšky.“ Zkusil jsem to znovu.

„Tati,“ vzdychl.

„Tak promiň, no. Trochu žertuju.“

Téměř jsem spolkl i další pokusy, ale bylo mi líto jen sedět vedle něj a mlčet.

„Víš, když jsi odjížděl, byl jsi jiný. Nevím, jak to správně říct, ale když tě teď vidím, zdá se mi, že něco není v pořádku,“ řekl jsem s obavou v hlase.

„Jsem v pohodě, tati, OK?“

Na to se dalo odvětit jen jediným způsobem.

„OK.“

Hotovo. Tolik zbylo z rozpravy otce se synem, kteří se několik měsíců neviděli. To byl asi jeho nový projev spokojenosti. Takhle mi dával najevo, jak moc se na mě a svůj domov těšil. Jak mu bylo celé ty dlouhé měsíce, kdy byl od rodiny odloučený, nevýslovně smutno a měl spoustu zážitků k vyprávění. Jako bych vezl cizího člověka, kterému není do řeči.

Cítil jsem se pod psa. Jestli to byl vztek, smutek nebo bezmoc, nevím. Nezodpovězené otázky, které jsem položil nebo položit chtěl. Ty, co teď spočívají spolknuté někde v mojí duši a dožadují se odpovědí od něj, od Toma, a ne od mého nitra, které odpovídá jen tak, jak by si samo přálo.

Emma ho objala přesně tím způsobem, jakým to dělala už od jeho dětství. Přivinula si jej k sobě a vypadalo to, jako by se mazlila s plyšovou hračkou. On však neprojevil sebemenší náznak radosti, ani nepozvedl paže k tomu, aby Emmu také objal. Ničeho nového kolem domu, co jsem za ty měsíce udělal, si ani nevšiml. A pokud ano, nedal to na sobě znát.

K jídlu nám Emma přichystala sekanou a vařenou kukuřici, to vše přelité světlou smetanovou omáčkou. Tomova poloviční porce byla v zeleném talíři rozdělena na dvě poloviny. Kukuřice zvlášť a maso co nejdále od úst, jak to jen bylo možné. On nejí maso? Emma i já jsme se na sebe se stejným údivem v očích podívali a beze slova usoudili, že na něj asi jen nemá chuť. Měli bychom se sebrat a jít něco dělat ven. To prospěje nám všem.

Emma však do ticha spustila směrem k Tomovi vodopád otázek. A nebylo se jí co divit, hořela touhou vědět o Tomově životě vše, stejně jako já cestou z nádraží. Ptala se na školu, jaké mají předměty a učitele. Na přátele, a dokonce i na to, zda už má nějakou dívku. Jaké mají ubytování, zda mu tam není zima. Na stravování, které jí zřejmě dělalo stejné starosti jako mně, když jsem Toma spatřil.

U stolu to však probíhalo jinak, než jak tomu bylo se mnou v autě. Lehce se dalo spočítat, že položila mnohem více otázek, než kolik se jí dostalo odpovědí, ale nebylo to tím, že by Tom nechtěl odpovídat. On prostě neměl kdy, protože mezi jednotlivými otázkami nebyl téměř žádný prostor k jeho reakci. Všiml jsem si, jak se vždy nadechl s tím, že své matce odpoví, ale když se její ústa pořád pohybovala dál, opět to s povadlým úsměvem vzdal. Jeho pohled jasně napovídal, že je ochoten povědět jí vše, jen mu k tomu musí dát příležitost. Je to jeho matka a posledních pár hodin jasně ukázalo, že jejich vztah je přesně takový, jaký má vztah syna a matky být.

Jeho pravou dlaň svírala ve svých rukách tak pevně, jako kdyby ho už nikdy nechtěla pustit. Mezi všemi těmi otázkami jej dokázala ještě pobízet k jídlu a přistrkovala mu talíř stále blíž, až mu ho málem zvrhla do klína.

Tomu všemu jsem mlčky přihlížel. Sem tam jsem přikývl, když se na mě Emma podívala, a smál se, když se smáli oni. Po tom víceméně jednostranném rozhovoru v autě jsem nechtěl navodit podobnou atmosféru i tady. Přece jen budeme mít ještě celý týden na rozhovor typu otec–syn.

Kouskem chleba jsem vytřel zbytek omáčky a příborem nastavil na talíři čas 16:20, abych dal jasně na srozuměnou, že jsem dojedl. Chystal jsem se zvednout od stolu, když se od nedojedeného jídla začal zvedat i Tom.

„Bylo to moc dobré,“ pronesl směrem k Emmě.

„Měl bys dojíst ten zbytek, Tome. Máma nad tím strávila několik hodin hlavně kvůli tobě,“ podotkl jsem a položil mu ruku na rameno. Snažil jsem se nebýt příliš přísný.

„Už snědl až dost,“ odbyla mou snahu Emma.

Tom pomalu zase usedl a vzal si do ruky vidličku.

„Ale, Georgi, je to jen sekaná.“ Mávla rukou. „Nebylo to zas tolik práce.“ Usmála se na Toma.

Chystal jsem se namítnout, že moc dobře vím, v kolik hodin ráno vstala, aby udělala synovi radost. A to vše jen proto, aby dala najevo, jak moc se na něj těšila.

„Měl jsem v autobuse sendvič,“ předběhl mě Tom.

„Raději si dáš nějaké jídlo chystané bůhví kde a kým?“ zareagoval jsem trochu přehnaně. „Přece ti muselo být jasné, že tady na tebe bude čekat oběd a že my se nejspíš těšíme na společnou chvíli u jídla jako rodina.“

Tom si jen povzdechl a z jeho výrazu bylo jasné, že toho teď opravdu lituje.

Emma se na mě podívala s údivem a očima až navrch hlavy.

„Přece o nic nejde, měl hlad, a tak si dal něco malého cestou,“ omlouvala ho.

Tom postrkoval plátek sekané po talíři. „Přestal jsem jíst maso!“ zašeptal.

„Cože?“ vyvalila na něj Emma oči. Pak vstala a začala sklízet stůl. Nedojedený plátek sekané skončil pod dalšími třemi talíři. Navrch příbor, to jen pro případ, že by v něm třeba ještě zůstalo trochu života. Když vstávala od stolu, zapřela se pažemi o hromádku talířů natolik silně, aby bylo jisté, že sekaná zůstane ve spodní vrstvě jako nějaká dávná fosilie.

„Teď už je mi teda jasné, proč vypadáš jako suchá větev,“ podotkl jsem.

„Možná by nám bylo na světě lépe, kdyby byli všichni vegetariáni. Těžko by někdo na světě měl hlad, bylo by dost jídla pro všechny!“ hájil se Tom.

„Být všichni vegetariáni?“ To už jsem na Toma hleděl opravdu popuzeně. „Lidé jedí maso od nepaměti, to vás v té škole neučili?“

Další moje slova zastavilo zlověstné chrastění nádobí v třesoucích se Emminých rukou.

„Určitě si to Tom dobře rozmyslel, než přestal jíst maso. Jistě ví, proč to dělá, a zná způsob, jak takhle žít. Přece není jediný na světě,“ otočila se k nám Emma, držící nádobí stále v rukou.

„To si teda nemyslím,“ opáčil jsem s pohledem na jeho vyhublé tělo.

„Jsou miliony lidí, kteří nejedí maso,“ oponoval pomalu, ale pevným hlasem Tom.

„Na téhle farmě se maso vždy jedlo a jíst bude!“ Než mi všechna slova vyšla z úst, dopadla židle na zem, jak prudce jsem vstal.

Emma ke mně okamžitě vyslala ten svůj pohled. A tentokrát neříkal: přestaň, ale doslova znamenal: drž už hubu.

„Mám do sebe cpát maso jen proto, že na své farmě chová můj otec prasata?“ spustil vznětlivě Tom. „Co na tom záleží, jestli jím, nebo nejím maso? Budeš mě mít méně rád, když přestanu jíst maso? Co když budu chtít jíst jen med?“ Skoro se u toho usmál, ale rychle se ovládl.

„Měl jsem tušit, že ještě nejsi zralý pro život na vysoké škole. Na kolej a vliv ostatních. Neměl jsem tě tam posílat a nechat je, aby ti vygumovali hlavu.“

„Je dost starý i chytrý na to, aby věděl, co je pro něj nejlepší. A ta škola mu v životě jen pomůže. Bez ohledu na to, jaký životní styl si zvolí,“ opáčila Emma a opět měla pravdu. Všichni do školy musí.

„Já svoji vysokou školu absolvoval tady, na farmě,“ pronesl jsem hrdě a chtěl ukázat rukou na východ, kde se rozkládala naše pole a hospodářské budovy. Záhy mi však došlo, že ukazuji na západ, kde krom lesa není nic.

Tom se ani nesnažil odpovědět.

„Děkuji za jídlo, mami,“ zvedl se od stolu a šel rovnou k ní. „Běž si odpočinout, udělám to,“ řekl a dostalo se mu sladkého úsměvu. Zavázal si kolem pasu zástěru a pustil se do mytí nádobí. Na mě se nikdo neusmál, ani mi nikdo už nic dalšího nepověděl.

Připadal jsem si jako slon, kolem kterého prošli, aniž by k němu vzhlédli. Houby jako slon, jako mamut. Jako dávno vyhynulý druh.

Tao

„Když mám tři zrníčka aty máš dvě, kolik jich máme dohromady?“

Vzala jsem dvě zrnka rýže ze svého talířku apoložila je na prázdný talířek, který měl Wei-Wen před sebou.

Tváře dětí, které jsem viděla vsadu, jsem měla stále před očima. Wei-Wen bude za chvíli stejně starý jako ony. Škoda, že nemůže navštěvovat některou ze škol pro „vyvolené“, které se nacházejí vnaší zemi. Jsou určené pro ty, kteří jsou později ve vedení skupin, pro lidi spředurčenou odpovědností amožností pracovat na lepších místech, než na jakém pracuji já. Jenže to by musel být ještě chytřejší, než je teď, abýt nejlepší zcelé školy.

„Proč máš tři ajá jen dvě?“ podivil se Wei-Wen apohlédl na svá dvě zrnka rýže.

„Ty máš tedy tři ajá dvě zrníčka. Kolik jich máme dohromady?“ přidala jsem jedno ze svých rýžových zrnek na jeho talířek.

Wei-Wen nevěnoval pozornost tomu, co jsem po něm chtěla, azačal si prstem kreslit po talíři.

„Já chci víc kečupu.“

„Wei-Wene, no tak!“ chytila jsem ho za ruce ulepené od jídla.

„Správně se říká, mohu dostat ještě kečup?“ povzdechla jsem si apokynula hlavou knašemu rýžovému příkladu.

„Umě jsou dvě autebe tři, kolik jich je dohromady? Budeme spolu počítat. Jedna, dva, tři, čtyři, pět.“

Jeho zapatlaná ručička mi však vyklouzla aon ji hned natahoval kláhvi skečupem. „Mohu dostat ještě kečup?“

Měla jsem svýukou začít dřív, ne až tak pozdě, vjeho věku. Každý den na něj mám jen hodinu času, víc ne. Hodinu, kdy ho mohu naučit něco víc, než co se učí ve škole. Proč tak málo? Proč musím být tak dlouho vpráci apak věnovat pouhých šedesát minut svému synovi, než bude muset jít spát?

„Pět, Wei-Wene. Pět zrníček rýže, je to tak?“

Vzdal snahu okečup astáhl ruku zpět. Jak chtěl na láhev dosáhnout, naklonila se sním židle dopředu. Ateď, jak se rázně usadil, dopadla kovová stolička sduněním opět na všechny čtyři nohy. Často býval trochu divoký, neposedný, zbrklý amáváním rukou nejednou něco shodil, ale všem připadal roztomilý ašťastný. Chodit začal později než jiné děti, avšak vzhledem kjeho povaze jsem byla ráda, že si jen tak sedí, směje se na všechny, aže věci ve skříňkách ana policích stojí na svých místech. Hodně lidí se na něj přišlo rádo podívat, protože rozesmát ho nedalo téměř žádnou námahu. Asmích byl vzácný.

Vzala jsem červenou láhev snáhražkou kečupu avymámila zjejího obsahu trochu na jeho talíř. Třeba začne konečně spolupracovat, pomyslela jsem si.

„Tak prosím, pane!“ pobídla jsem ho.

„Ano! Kečup!“

Vzala jsem další dvě zrnka rýže zmísy na stole.

„Koukej, tady máme další dvě. Kolik už jich máme dohromady?“

Ale on byl příliš zaneprázdněn jídlem atím, aby měl kečup rozpatlaný všude po obličeji.

„Wei-Wene, počítej. Kolik to je?“

On však jen rychle vyprázdnil talíř, zvedl jej do výšky azačal zvuky napodobovat staré letadlo. Miloval tuhle hru. Dokázal si dlouho hrát na podlaze, kde stavěl silnice, letiště aautobusová nádraží. Jakýkoliv předmět mu posloužil jako autíčko, autobus, letadlo či helikoptéra.

„No tak, Wei-Wene, čekám na odpověď.“ Vzala jsem mu talíř zruky.

„Podívej se sem, pět plus dva. Kolik nám to dá dohromady?“ Hlas se mi trochu třásl. Nespokojenost jsem schovala za úsměv asnažila se ho přimět kpočítání.

„Chci to! Dej mi to letadlo! Je moje!“ Kuan to sledoval zobývacího pokoje, kde popíjel čaj snohama na stole. Jeho oči byly upřeny zpoza hrnku, ze kterého se kouřilo, přímo na mě.

Aby mě uslyšeli oba dva, přidala jsem trochu na hlase.

„Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest asedm.“ Podívala jsem se na Wei-Wena ausmála se. „Opravdu je to sedm? Co myslíš? Koukej, tři, čtyři, pět, šest atady je sedmé. Je to správně?“

Ikdyž se mi dnes odpovědi nedostalo, nevadí. Budu sním počítat každý den, dokud se to nenaučí.

„Já chci svoje letadlo!“ Anatáhl své baculaté ručky, jak to jen šlo, směrem ktalíři.

„Kamaráde, letadlo teď musí odpočívat,“ zvýšila jsem opět hlas. „My jsme přece chtěli počítat, nebo ne?“

Kuan si nepatrně povzdechl azvedl se zkřesla. Zamířil knám, akdyž přišel do kuchyně, stoupl si přímo za mě. Rukama mě chytil za ramena ařekl: „Je osm hodin.“

Vymanila jsem se zjeho sevření anaklonila se ksynovi.

„Tatínek se spletl ojedno zrnko. Správně je to sedm,“ pohlédla jsem na něj vyčítavě.

„Tao!“

„Už má jen patnáct minut!“ odsekla jsem.

„Proč to děláš?“ Rozhodil rukama ajá od něj odvrátila zrak. Nechtěla jsem sním tuto debatu onašem dítěti vést, protože moc dobře vím, co by řekl. Že mladší už Wei-Wen nebude azakrátko mu bude osm. Aže je tomu už dlouho, co všechny děti musejí od osmi let nést svůj úděl. Apak by zahájil řeč, kterou jsem si vyslechla už tisíckrát. Že máme být vděční za to, co máme akde žijeme. Co kdybychom nežili tady, ale třeba vtom hrozném Pekingu, nebo dokonce vEvropě. Musíme se podřídit tomu, kdo jsme ajaké máme vtomto světě místo.

Jako kdyby to přednášel. Přesně formulované věty má vhlavě vtisknuté adokáže je odcitovat ipozpátku. Nejvíce znepokojující ale je, že tomu všemu bezmezně věří apřesně se podle toho také chová.

Kuan pohladil Wei-Wena po ježatých vlasech. „Rád bych si sním hrál,“ řekl jemně atiše.

„Já chci letadlo!“ protestoval nadále chlapec.

„Tohle letadlo je rozbité, už nemůže létat. Ale co takový kartáček na zuby? Ten by nemohl být letadlem?“ Kuan Wei-Wena zvedl ze sedačky, vzal si ho do náruče aodešel do koupelny.

„Kuane, ale já…“

Dělal, že mě neslyší. Zůstala jsem sedět. Veškerá slova, která jsem chtěla říci na protest, mi zamrzla na jazyku. Kuan udělal dobře, že malého odnesl. Už musel být unavený abylo pozdě. Nejlepší čas dát ho do postele. Později už usíná těžko, ato se pak nevyspí nikdo.

Já byla jiná. Sama jsem se ve třech letech naučila číst. Učitelé byli překvapení, když jsem si polohlasně aplynule četla pohádky. Jen pro sebe, nikdy jsem nečetla nahlas pro ostatní spolužáky, ty jsem si vždy držela od těla. Doma jsem také hodně četla, ale rodiče mi dovolili pouze knihy pro děti. Zato učitelé mě nechali číst všechno možné akdykoliv jsem chtěla. Třeba ivdobě, kdy jsem měla být venku sostatními dětmi. Individuálně mě vzdělávali, pouštěli různé filmy, které jim zůstaly. Většina knih afilmů pocházela ještě zdoby před kolapsem, zdoby před pádem demokracie asvětovou válkou. Tenkrát byla expanze informací veliká, takřka nekontrolovatelná. Škoda, že jsem se nenarodila dřív.

Kolaps měl vliv také na digitální sítě aběhem tří let se zhroutily všechny. Lidé byli najednou odkázáni na potrhané knihy, opotřebované DVD, poškrábané CD azastaralý software. Krátce nato přestaly fungovat ipevné telefonní linky.

Hltala jsem všechny stránky poničených knih ahodiny proseděla usekajících se filmů. Vše, co jsem kdy četla nebo viděla, se mi vtisklo do paměti avybavuju si to ještě dnes tak jasně, jako kdyby se mi to uložilo teprve včera.

Styděla jsem se za to, že jsem byla tak moc jiná. Někteří učitelé se snažili přesvědčit mé rodiče onevídaném nadání jejich dcery, otom, jak by se dalo těchto schopností využít, ale oni chtěli raději slyšet oprůměrnosti anormálnosti. Za plachým úsměvem se skrývalo jejich zděšení. Přáli si, abych byla dobrá hlavně vtělocviku, ve šplhu, nestáli ointeligenci, bystrost, talent. Nebyli nadšení ztoho, že vybočuji zřady. Pravděpodobně jsem je zklamala, neboť jsem se dál nořila do oceánu nových slov anacházela možnosti, jak pojmenovat různé věci ijinak, než jak jsem doposud znala.

Zacházela jsem dál do historie atam jsem našla vše. Ohromadném vymírání živočišných druhů, zejména pak zmizení opylujícího hmyzu. Ovzestupu hladiny moří, oglobálním oteplování planety aojaderných haváriích, které ktomu přispěly největší měrou. Informace otom, jak světové velmoci jako USA aEvropa postupně upadaly, protože se nedokázaly přizpůsobit, avnastalém chaosu abídě na zdecimované Zemi přežil jen zlomek lidí. Hlavním zdrojem potravy se tam stala kukuřice aobilí.

Tady vČíně jsme však na nadcházející situaci byli připraveni. Nejvyšší rada spolu sněkolika výbory nás vedla vprůběhu kolapsu, jako by nás pevně držela za ruce, aprovedla nás vším tím chaosem. Někdy nám připadalo jejich jednání nesmyslné arozhodnutí zbytečně krutá, ale nikdo nemohl nic namítat, ani se nebylo koho ptát. Atak žijeme dodnes. Každý plní svůj úkol anikdo neví, kdo úkoly přiděluje. Postupně se na minulost zapomnělo. Lidé se smířili stím, jaké podmínky byly nastoleny, akaždý měl od té doby jasně dané povinnosti aúkoly. Ani já nebyla výjimkou apostupem času můj zájem odalší vzdělávání upadal.

Ovšem jen do doby, než se mi do rukou dostala značně potrhaná kniha oslepém včelaři. Překladem zanglického jazyka jsem se trápila dlouhou dobu. Jistě jsem nepochopila vše přesně tak, jak autor původně zamýšlel, ale itak mě kniha doslova uchvátila.

Vydaná byla vroce 2037, pár let před kolapsem, vdobě, kdy už na světě žádné včely neexistovaly. Vknize bylo možné najít iobrázky včel anákresy úlů. Atoto vše jsem ukázala své učitelce. Byla jsem ze všech informací otomto druhu hmyzu unešená. Jakou funkci měl roj, okrálovně, která kladla vajíčka do zvláštních pravidelně tvarovaných komůrek. Tehdy jsem plástve ještě nedokázala pojmenovat. Malé larvy včel, které byly krmeny dělnicemi něčím, co se jmenovalo mateří kašička.

Paní učitelka podobnou knihu nikdy neviděla astejně jako já byla včelami fascinována. Začetla se nejdříve mlčky do jedné pasáže, postupně začala číst potichu, jen tak pro sebe, až nakonec četla nahlas asvelkým zaujetím obracela stránku za stránkou. Četla otom, že popírání instinktů vede vždy jen ke zkáze. Jakmile je včelám znemožněno jejich instinktivní chování, nastane jejich zánik. Avymřením tohoto konkrétního druhu vznikne vpřírodě nerovnováha takového rozsahu, že to bude mít během krátké doby tragický dopad na celou planetu.

Bylo mi pouhých osm let, takže ztoho, co četla, jsem moc nepochopila, ale zvýrazu její tváře jsem odvodila, že se jedná oněco zásadního. Hrůza vjejích očích mi ukázala, že ji kniha hluboce zasáhla. Ajá si vtu chvíli uvědomila pravou podstatu vzdělání. Bez znalostí nejsme nic, jen zvířata, která popírají své instinkty.

Motivovalo mě to. Už jsem se neučila jen proto, abych něco věděla, ale hlavně proto, abych vše pochopila. Během chvíle jsem svými znalostmi předběhla všechny ostatní ve třídě astala se nejmladší pionýrkou ve straně. Sjakou hrdostí jsem nosila ten červený šátek kolem krku. Ale byla to jen má osobní asoukromá radost, rodiče se pouze pousmáli avíc je to nezajímalo. Pro mě to však znamenalo mnohem víc. Nepyšnila jsem se krásným obličejem ani atletickou postavou, nebyla jsem silná aobratná. Ničím jiným než znalostmi jsem se tak chlubit nemohla.

Odva roky později, vdeseti letech, jsem zjistila, že se vjiných částech naší země nacházejí lepší školy. Chtěla jsem tam, ikdyž to znamenalo, že bych musela denně dojíždět. Pořád by to však bylo lepší, než začít od patnácti let pracovat vsadech abýt tam až do smrti. Samotná ředitelka mi pomáhala svýběrem vhodné školy, neboť věděla, že se svojí inteligencí mám otevřené dveře ve všech. Jenže na to byla potřeba spousta peněz aty nebyly. Když jsem se rodičům omožnosti studia, které bylo drahé, zmínila, koukali na mě jako na blázna, kterému vůbec nerozumí. Zkoušela jim to vysvětlit iředitelka, ale neuspěla. Nevím, co jim vlastně všechno řekla, ale ať už to bylo cokoliv, nedokázala svými slovy změnit ten prostý fakt, že rodiče žádné peníze neměli aneporozuměli tomu, proč by na něco takového měli začít šetřit.

Nakonec jsem se musela smířit stím, že veškeré vyhlídky na na lepší vzdělání, atím ilepší život zůstanou navždy jen vmých naivních snech. Ale šlo to velice těžko. Vlastně dodnes jsem se stím, že je ze mě někdo jiný, než kým bych měla skutečně být, že rodiče potlačili mou přirozenost, nedokázala úplně vyrovnat.

Zkoupelny se ozval dětský smích.

„Ne, tati! Prosím, ne!“

Vstala jsem adala nádobí do dřezu. Došla jsem kzavřeným dveřím od koupelny atam se zaposlouchala do smějícího se hlasu. Chtěla jsem si ho dobře zapamatovat, protože čas plyne aWei-Wenův hlas bude jednou jiný, hrubší.

Sáhla jsem po klice, stiskla ji aotevřela dveře. Wei-Wen ležel na podlaze asmál se akopal nohama. Kuan stál nad ním apředstíral boj skalhotami, které nechtěly pustit jeho pravou nohu.

„Pospěšte si,“ houkla jsem na Kuana.

„Pospíšit si? To bohužel nejde stěmito nezbednými kalhotami,“ odvětil Kuan apředstíral strašnou námahu. Wei-Wen začínal pomalu smíchy měnit barvu.

„Jsem zvědavá, jakpak teď usne, když jsi ho takhle rozdováděl!“