Copyright © 2019 by Frida Skybäck

by Agreement with Andrew Nurnberg Associates International Limited

and Enberg Agency, Sweden

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vladimíra Mužíková, 2023

Cover © Markus Hedström, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3934-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-3935-6 (mobi)

přeložila Vladimíra Mužíková

Pro Tildu & Klaru

1

Středa 29. května

Když Patricia Sloanová otevře podlouhlou poštovní schránku a vyzvedne ranní poštu, tak si zprvu té bílé obálky nevšimne. Pouze vytáhne hromádku dopisů, novin a reklamních letáků, zastrčí si ji do podpaží, shodí červený praporek a jde k brance.

Přestože je teprve květen, v městečku Charlottesville je horko, jako by ho pokrývala těžká deka. Tráva zežloutla a uschla a půda je tak vysušená, že se v ní kolem statku vytvořily dlouhé pukliny.

Patricia položí ruku na bílý sloupek dřevěných vrátek. Dnešní den na Mackenzie, škole, kde pracuje, byl obzvlášť náročný. Začalo to hned ráno, kdy se v osmé třídě během hodiny sexuální výchovy spustil požární alarm.

Patricia si už od začátku byla jistá, že jde o planý poplach. Na chodbě totiž viděla Dennise Rodda se zapalovačem v ruce. Ale z bezpečnostních důvodů se přesto musela celá škola evakuovat a přimět pět set pubescentů, aby se na fotbalovém hřišti vyrovnali do řad, je asi tak snadné jako nahnat stádo zdivočelých býků do úzké ohrady.

Patricia si promne ztuhlé rameno. Přerušení výuky samozřejmě způsobilo, že osmáci nestihli probrat celou lekci sexuální výchovy, což nesmírně popudilo jejich učitele biologie pana Alvareze. Dělalo mu starost, že žáky stihl seznámit pouze s úvodní, informační částí své hodiny, a k té druhé, ve které se s nimi chystal probrat důsledky – doslova řekl – „nezodpovědného používání reprodukčního systému“, se vůbec nedostal, a proto požadoval okamžitou změnu rozvrhu, aby mu bylo umožněno dokončit svou přednášku. Patricia měla chuť mu odpovědět, jestli by se spíš on neměl zamyslel nad svým nezodpovědným používáním vody po holení, ale místo toho se jí podařilo dohodnout s učitelem matematiky, že panu Alvarezovi přenechá polovinu své vyučovací hodiny.

Než tohle všechno Patricia vyřešila, bylo už deset a dostala se do skluzu. O čtyřicet pět minut později, když už konečně začínala mít pocit, že to všechno dohnala, se do recepce přihnala Rachel Morganová se dvěma prsty nacpanými do nosních dírek. Měla na sobě cvičební úbor a nad shrnutými ponožkami poškrábané nohy.

„Hráli jsme fotbal,“ zamumlala.

Bohužel byla Patricia v tu chvíli ponořená do jedné z ředitelčiných nekonečných zpráv o spotřebě materiálu v souvislosti s pracovním právem, a tak jí uklouzlo „Prosím?“, načež dívka vytáhla prsty z nosu, takže jí z něj začala crčet krev na koberec s emblémem školy.

Patricii nenapadlo nic lepšího než si z krku stáhnout svůj oblíbený šátek a přitisknout ho Rachel na obličej, zatímco se snažila přivolat školní zdravotnici. Jenže paní Fletcherová byla jako obvykle na školení, takže Patricia se nakonec musela do její pracovny vloupat. Když pak, o hodně později, propustila chudinku Rachel se dvěma tampóny nacpanými do nosu, začalo zvonit na oběd.

„Teda to byl dneska den,“ povzdechne si Patricia a přivítá se se svým labradorem Barrym, který jí přichází k brance naproti. Barry zvesela pohazuje hlavou a Patricia se usmívá. Neví, co by si bez něj tady na statku v Mill Creeku počala. Barry ji nejen hlídá, ale dělá jí i společnost, když je jí smutno.

Mává ocasem a s čilým hopsáním ji doprovází až k verandě, kde si Patricia sedne na modrou houpačku.

Od polí fouká jemný vánek a příjemně ji osvěžuje, zatímco Patricia prochází poštu a třídí ji na hromádky. Složenky pokládá na jednu, letáky z místního obchodu a poslední číslo Acres na druhou. Nakonec jí v ruce zůstane jen dopisní obálka. Je malá, adresa na ní úhledně napsaná černou propiskou a razítko je ze zahraničí.

Patricia obálku zkoumavě otočí. Žádný odesílatel. Ručně psané dopisy dostává jen výjimečně, takže ji zprvu napadne, že to psaní bude určené spíš pro Toma a Eunice o dva domy dál. Poskytují ubytování zahraničním studentům, kteří si chtějí na jeden rok vyzkoušet, jaké to je chodit na opravdovou americkou střední, a za posledních deset let u sebe měli mládež z Holandska, Francie a Německa. Patricia nikdy nedokázala pochopit, z jakého důvodu se rodiny, které si mohou dovolit poslat své děti studovat do zahraničí, rozhodnou právě pro školu v Mill Creeku, ale je možné, že i hraní beer pongu a flašky může mít jistý vzdělávací efekt, když se hraje v anglicky hovořícím prostředí. Jenže dopis není adresovaný Tomovi a Eunice, ale jí.

Patricia zkusí bílou obálku otevřít, ale je pevně zalepená. Stejně dostala cestou domů v tom horku žízeň, jde tedy dovnitř, aby si nalila ledový čaj z konvice v lednici, a současně si vezme nůž na rozříznutí obálky, než se vrátí zpátky ven.

Opodál bouchají ve větru vrata červené stodoly. Budova by potřebovala natřít, její barva už je vybledlá a místy se odlupuje, jenže Patricia na to nemá čas ani peníze.

Unaveně přejíždí pohledem po polích. Okolí statku vypadá od jejího dětství stále stejně. Vítr pohupuje listy tabáku, za nimi se na slunci zlatě leskne pole pšenice a sousedovic silo.

Patricia použije časopis jako vějíř. Její malé hospodářství se s Hendersonovým nemohlo nikdy měřit a Patricia už ho několik let postupně krok za krokem likviduje. Převážnou část půdy, kterou zdědila po rodičích, prodala, stejně jako všechny krávy a prasata, a dokonce se zbavila i všech strojů, jež měly nějakou hodnotu. Částečně si přála chov dobytka zachovat, ale to by na to nesměla být sama. Nakonec si nechala jen pár slepic a malé políčko, kde pěstuje dýně, rajčata a fazole, ale zvuky a pach dobytka jí chybí.

Někdy přemýšlí, jaké by to bylo, kdyby ze statku odešla. Původně neměla v plánu tady zůstat nadobro, ale když se její mladší sestra Madeleine před více než třiceti lety ztratila, nedokázala ho prodat.

Podívá se na dřevěnou područku, na níž jsou vyrytá písmena M a P, a hlasitě si povzdechne. V dětství se sestrou tvořily nerozlučnou dvojici. Nehnuly se od sebe ani na krok, a když pak trochu povyrostly, byla Madeleine tím, komu se Patricia se vším svěřovala. Jakmile se Patricia odstěhovala z domova, volala své sestře pravidelně každou neděli. Dokázaly spolu protelefonovat celé hodiny, ležely na posteli, namotávaly si zkroucenou telefonní šňůru na prst a přitom probíraly všechno, co během týdne zažily. Pokaždé když jí Patricia vyprávěla o nějakém nepovedeném rande nebo nějakém trapasu ze školy, vřískala Madeleine smíchy tak nahlas, že na ni táta tloukl přes zeď.

Proto Patricia nejásala radostí, když se jí Madeleine svěřila, že byla přijata jako praktikantka do svobodné církve v jedné malé vesnici ve Švédsku. Samozřejmě si uvědomovala, že to pro její sestru představuje šanci podívat se do světa a poznat rodnou zem jejich mámy, ale nedokázala si představit, že Madeleine odjede pryč. Že mezi nimi bude ležet oceán.

Patricia zavrtí hlavou. Ještě stále se jí derou slzy do očí, když si vybaví okamžik, kdy svou sestru viděla naposledy. Patricia ji odvezla na nádraží v Charlottesville. Madeleine byla tak šťastná. Oči jí zářily očekáváním a rozesmátá jí mávala z vlaku. Kdyby tenkrát Patricia věděla, co se stane, nikdy by jí nedovolila odjet, jenže místo toho jí jen zamávala na rozloučenou.

Patricia pohladí vyrytá písmena na houpačce. Přijít o milovanou osobu je zvláštní pocit, o to zvláštnější, když člověk neví, co se s ní stalo. Madeleine v té vesnici strávila jen pár měsíců, než zmizela. Jednoho dne si sbalila věci a odešla ze sboru pryč, aniž někomu řekla, kam má namířeno. Od té doby ji nikdo neviděl.

Patricia zažene nepříjemné vzpomínky a zvedne dopis. Brýle na čtení má v kabelce, ale nemá sílu si pro ně dojít. Místo toho přimhouří oči. Na dopisní známce je obrys královny v modrošedém s korunou na hlavě.

Žmoulá obálku mezi prsty, zatímco bez většího zájmu luští písmena. S v e r i g e.

Patricia sebou trhne. Přišel jí dopis ze Švédska?

Rychle zasune špičku nože pod okraj obálky a rozřízne ji. S tlukoucím srdcem dovnitř strčí prst, ale překvapivě v ní nenahmatá žádný dopis. Obálka je prázdná. Ne, něco v ní je, cítí to, a když obálku obrátí vzhůru nohama, vyklouzne to ven.

Patricia nevěřícně zírá na řetízek ve své dlani. Náhle se jí udělá zle a neví, co si počít. Vnitřní hlas jí radí vzít nohy na ramena a zmizet odsud, přesto ale zůstává sedět na místě.

Roztřesenou rukou zvedne tenký řetízek a podrží ho proti slunci. Stříbro se matně leskne a malý přívěsek ve tvaru noty se pohupuje ze strany na stranu.

Patricia sevře řetízek mezi prsty. Poznává ho, přestože už to bude přes třicet let, co ho viděla naposledy.

Pomalu si přívěsek přiblíží k očím a zblízka ho zkoumá. V tu chvíli má pocit, jako by se jí zhoupla zem pod nohama. Tenhle řetízek Patricia koupila Madeleine k jejím osmnáctinám. Měla ho na krku, když odjížděla do Švédska.

Patricia zavře oči. Snaží se roztřídit tisíce myšlenek, jež se jí honí hlavou. Je to skutečně Madeleinin řetízek? A proč jí ho v tom případě někdo poslal? Znamená to, že někdo ví, co se s ní stalo?

Patricia zvedne hlavu, teprve když do ní Barry strčí čumákem. Zvedne se z houpačky a na slabých nohách klopýtá do kuchyně – uvnitř je skoro stejné vedro jako venku. Skloní se ke kohoutku, pustí vodu a opláchne si obličej.

Studená voda jí stéká po krku a Patricia lapá po dechu. Barry se posadil na kobereček vedle ní. Soudě podle jeho výrazu nepochybně čeká, že dostane něco k jídlu.

Patricia popadne utěrku a zaboří do ní tvář. Snaží se o tom řetízku nepřemýšlet, ale nedokáže od něj odtrhnout oči. Bezradně si tře zátylek.

Už víc než polovinu života jí vrtá hlavou, co se s její sestrou stalo. Za tu dobu si vytvořila několik scénářů, co by mohlo být příčinou jejího zmizení, ale ani jeden z nich jí nepřinesl kýžený klid mysli. Patricia žije ve stínu skutečnosti, že neví, kde její sestra je, a ty otázky si neustále nosí v sobě. Tak velkého smutku se nedá jen tak zbavit, říká si, ten je neustále přítomný, jak vyhloubená díra v srdci.

Položí ruku Barrymu na hlavu a pohladí ho po jeho hebké srsti. Zničehonic ji přepadne pocit prázdnoty. Pokud ta osoba, která jí ten řetízek poslala, skutečně něco ví, tak by se ji měla pokusit najít. Ale jak má Patricia zjistit, kdo jí ho poslal?

Přestože je na večeři ještě brzy, nasype Barrymu do misky granule. Pes nadšeně vrtí ocasem a vrhá se na jídlo hned, jak ho panička položí na zem.

Patricia ho pozoruje. Celé roky si přála dostat nějaké znamení, a přesto ji to teď, když se konečně dočkala, nechává podivně chladnou.

„Obávám se, že budu muset jet do Švédska,“ pronese matným hlasem k Barrymu. „Obávám se, že tam budu muset zajet a ještě jednou se pokusit najít Madeleine.“

Barry zvedne hlavu a pohlédne na ni svýma hodnýma očima a ona na zlomek vteřiny uvěří, že jí naprosto rozumí. Potom se skloní zpátky k misce a granulím s játrovou příchutí.

2

Sobota 8. června

Spínací knoflík na rádiu se viklá, přesto cvakne, když s ním Evy přesně v 7.54, kdy má začít předpověď počasí, otočí. Ten přístroj není ani deset let starý, ale Evy je jasné, že je jen otázkou času, než bude muset sednout na autobus a vyrazit do města koupit nový. A ona do města jezdí tak nerada.

V éteru je chvíli ticho, potom se meteorolog představí. Evy si povzdechne. Zajímalo by ji, podle jakých kritérií tyhle nové hlasatele předpovědí počasí vybírají. Že by záměrně hledali osoby, které mluví nepříjemně? V redakci Švédského rádia možná chtějí, aby lidé při předpovědi počasí usínali, že by to byl nějaký pokus?

Meteorolog mluví rozvláčně. Rozespalým hlasem strojově předčítá napsaný text, zatímco nejspíš přemýšlí nad tím, jak dlouho si bude vařit vajíčka k snídani. (Mám rád, když je žloutek tekutý, ale na druhou stranu, vejce natvrdo se zase dá nakrájet na chleba. Mimochodem viditelnost na jihu Baltského moře je dobrá, dnes neočekáváme žádné přeháňky, během dopoledne vítr ze severozápadu o rychlosti sedm až dvanáct metrů za sekundu, ale postupně bude ustávat a výška hladiny vody se nezměnila.)

Evy přiloží špičku tužky na stránku ve svém poznámkovém sešitu a píše, jak nejrychleji umí. Musí to všechno stihnout zapsat, protože další předpověď počasí bude až ve 12.55.

Teprve když má hotovo, napije se Evy kafe a pohledem sklouzne k výhledu z okna. To, že zní dnešní předpověď dobře, ještě neznamená, že je riziko nehod nižší. Naopak, riziko se při pěkném počasí zvyšuje, protože k moři vyrazí daleko víc lidí.

Evy si zrovna soustředěně potírá dva plátky knäckebrotu máslem a paštikou a navrch pokládá okurku, když zvenku něco zaslechne. Vzduch prořízne hlasité zamňoukání doprovázené škrábáním na dveře. Evy se s hlasitým vzdychnutím zvedne od stolu a belhá se ke dveřím.

Venku na schodech stojí Saba a protahuje se v prvních ranních paprscích. Vypadá to, že se ani trochu nestydí, že byla celou noc venku. Naopak, lhostejně mává svým černým ocasem, jako by říkala Královna je doma.

Evy pootevře dveře a přísně si měří kočku, jež jí kritický pohled drze opětuje.

„Tak mazej dovnitř,“ zamumlá a nechá ji prosmýknout se do domu.

Saba vyskočí na prázdnou židli u stolu a Evy jí na připravený talířek nandá paštiku.

Jedí v tichosti a Evy si v duchu pochvaluje, že tohle je nejhezčí část dne. Pár minut jen tak sedí, v ústech cítí křupání knäckebrotu s tučnou paštikou a je zcela ponořená do svých myšlenek. Vtom k jejím uším dolehne další zvuk. Ozve se bouchnutí sousedových dveří a ona vrhne vystrašený pohled na hodiny. Půl deváté. Už?

Evy zavře paštiku. Obvykle bývá touhle dobou už po snídani, ale dneska jí to kvůli té zatracené artróze trvalo o něco déle. S bolavým kolenem se jí hůř chodí a bodavá bolest ji nutí zůstat sedět déle, než by měla.

„Mazej dolů!“ sykne na Sabu, zatímco se snaží zatáhnout závěs na otevřeném okně. Už to ale nestihne. Yusuf stojí před oknem a mává na ni.

„Dobré ráno,“ zahlaholí zvesela. Jako každé ráno má na sobě hnědou košili, zelenou vestu a khaki kalhoty končící těsně pod koleny, v nichž vypadá ještě menší, než je.

Evy na něj zírá.

„Stíníš mi ve výhledu.“

„Promiň,“ zamumlá Yusuf a pohotově ukročí stranou. „Vlastně jsem ti jen chtěl říct…“

Začne koktat a Evy protočí oči.

„No, copak jsi mi chtěl říct?“

„Že… Saba byla v noci u mě na balkóně. Opět.“

Evy se chytne za čelo. S Yusufem jsou sousedi už víc než deset let, ale ani za tu dlouhou dobu navzdory všem jemným signálům ještě stále nepochopil, že nestojí o jeho společnost. Je neuvěřitelné, kolik lidí v téhle vesnici evidentně postrádá základní sociální kompetence.

„Aha. A co s tím mám podle tebe jako dělat? To ji mám celou noc hlídat, nebo co?“

Yusuf se ošívá, zatímco se mu o nohy otírá jeho tupý jezevčíček.

„Ne, to samozřejmě nechci.“

Evy vzdychne.

„Přestaň ji krmit a bude po problému.“

„Dal jsem jí jen jednou, když jsi byla v nemocnici,“ brání se Yusuf.

Saba spořádala svoji porci paštiky a spokojeně přede, jako by přesně věděla, co způsobila. Evy začne sbírat talíře ze stolu.

„Už nemám čas se tu dál vybavovat,“ ukončí rozhovor břitkým tónem.

„Ne, já vím,“ přikyvuje Yusuf. „Musíš si jít udělat to svoje kolečko.“

„Přesně tak.“

Zatahá Melkerovi za vodítko.

„Aspoň, že je dneska hezky,“ zkusí to ještě.

„To není tak jistý.“

„Ne, jasně, to není.“

Evy si stoupne a upře na něj pohled, až mu konečně dojde, že by měl odejít.

„Uvidíme se později,“ zavolá na ni.

„Pokud tě neuvidím jako první,“ odpoví mu, ale jezevčík už ho odtáhl příliš daleko, aby ji mohl slyšet.

„Myslím, že dneska je na to ta správná chvíle,“ zamumlá Evy a pohlédne Sabě do očí. „Co bys řekla na to, kdybych ti jako zákusek ušlehala trochu šlehačky?“

Ranní kolečko jí kvůli bolesti v koleni trvá o něco déle než jindy, a když je s ním Evy konečně hotová, kulhá po cestě vedoucí zpátky na hlavní ulici. Saba si vykračuje za ní. Nikdy nevynechá jedinou Evyinu procházku, pokaždé se drží pár kroků za ní a rozhlíží se do dálky, jako by byly na nějaké tajné misi.

Každé ráno probíhá úplně stejně. Evy nejdřív zkontroluje, jestli je držák záchranného kruhu napevno přišroubovaný a jestli záchranné lano visí pod stříškou, aby na něj nesvítilo slunce, a pak jestli záchranná kotva visí na svém místě na sloupku a jestli je signální vlaječka celá.

Občas se stane, že nějaký pošahaný puberťák hodí záchranný kruh do vody, aby udělal dojem na své kamarády, a to ho pak ona musí vytáhnout a pověsit zpátky na své místo a zkontrolovat, že ho neponičili.

Odpovědnost za záchranářské pomůcky na sebe Evy vzala dobrovolně, ale nikdo z celé vesnice jí za to nikdy ani jednou nepoděkoval. Několik let se snaží přesvědčit zastupitele, aby do zátoky koupili záchranný člun, a také navrhla, že by se na jižní stranu koupacího mola měly umístit schůdky do vody, ale zastupitelé o ničem z toho nechtějí ani slyšet.

Evy sevře ruku v kapse v pěst. Pokaždé když o tom přemýšlí, přepadne ji vztek. Starosta Alf skutečně není nejostřejší tužka v penálu. Tvrdí, že kolem mola je jen slabý proud, a proto tam stačí mít jen záchranný kruh, přestože každý ví, že síla proudu je proměnlivá a navíc táhne ven na otevřené moře. Evy má v plánu Alfa shodit na jižní straně mola do vody, aby jí předvedl, jak se dokáže dostat ven jen s pomocí kruhu, jen ještě nevymyslela, jak ho do zálivu nalákat.

Dnešní ráno je krásné, i když tomu Evy většinou nepřikládá žádnou váhu, a po zbytek cesty do centra cítí, jak ji sluníčko příjemně hřeje do tváře.

Na dálku vidí Monin knižní hotýlek. Starou žlutou kapitánovu usedlost s tou svou bláznivou architekturou, zkosenými lištami a elegantně vysoustruženým obložením oken, hrdě trůnící uprostřed stinné zahrady na konci hlavní ulice. Evy se s Monou přátelí od začátku osmdesátých let, co se přistěhovala do Ljusskäru, a i když je strašně chaotická a často opakuje stejné otázky stále dokola (Jak se máš? Nic moc, bolí mě koleno. Aha, a co tvoje koleno? Da capo!) je jednou z mála osob, které ještě snese.

Než Evy přejde přes ulici, střelí pohledem přes rameno. Zprvu, když se jí Mona svěřila, že by starý hotel po svých rodičích chtěla přejmenovat na Monin knižní hotýlek, byla tím nápadem nadšená. V duchu už si malovala Ljusskär plný hostů milujících literaturu a jak pro ně na prosklené verandě budou pořádat progresívní debatní kroužky a besedy se zajímavými spisovateli.

Bohužel se ukázalo, že Monina vize je daleko skromnější. Ona chtěla především naplnit svůj dům knihami, protože to podle ní vypadalo útulně, a od té doby do Ljusskäru proudili hosté, kteří v životě neslyšeli ani o Faulknerovi, ani o Proustovi.

Evy přitiskne ruku na své bolavé koleno. Jelikož se nechce s Monou hádat, tak už to téma neotvírá, ale na první pohled je jasné, že její hotýlek má daleko větší potenciál. Teď když člověk vejde dovnitř, tak má pocit, jako by se ocitl doma u nějakého knihkupce trpícího stařeckou demencí. I když i senilní prodavač v knihkupectví by měl v knihách alespoň nějaký systém, zatímco ty Moniny leží poházené, kam se člověk podívá – mezi květináči na parapetu, na kávových stolcích u moly prožraných křesel a pod každou miskou a dekoračním předmětem. Navíc je každá záclona a dečka ušitá z jiné látky a na každé možné volné ploše stojí vázy z blešáku, staré plechovky s víčky a šeredné svícny. Prostě je tam mírně řečeno čurbes a vedle toho všeho ještě Mona servíruje ty svoje sušené řasy v malých mističkách ve tvaru zvířátek. Jako by nějaký literát s aspoň špetkou sebeúcty měl chuť jíst občerstvení z růžových plameňáků!

Čím víc o tom Evy přemýšlí, tím víc ji to štve. Za celou dobu Mona nebyla schopná uspořádat jediný literární večer. Jednou už se jí málem podařilo sem dostat Bjarneho Neesgarda, jenže ten svou účast na poslední chvíli odřekl, protože ho trápil vbočený palec, a nedal si říct, ani když mu Mona na dobu jeho pobytu slíbila neomezenou péči o nohy a doživotní přísun meziprstních korektorů.

Čtenářský kroužek sice sem tam pořádá, ale ten Evy moc nebaví. Ze začátku na něm párkrát byla, ale pak ji přestaly všechny ty diskuse o banalitách bavit. Častokrát víc než samotnou knihu řešili, co budou pít za víno, a někteří účastníci naprosto drze využívali příležitosti, aby vyventilovali své osobní problémy, místo aby se soustředili na děj knihy a vývoj hlavních postav. Když člověk několik hodin věnuje hloubkové analýze nějakého díla a je připraven se podělit o své poznatky, je nanejvýš bolestné muset místo toho poslouchat nářky nějaké vínem zbrunátnělé pojišťovačky s domácí trvalou na hlavě, že se rozpadla nějaká skupina ABBA.

Na poslední schůzku, které se Evy zúčastnila, propašovala stopky a ukázalo se, že její obavy byly oprávněné, protože o zvolené knize se bavili pouze jedenáct procent z celého času. Když pak domácí trvalá oznámila, že na příště vybrala knihu Údolí plavých koní, rozhodla se Evy ze čtenářského kroužku vystoupit.

Evy zavrtí hlavou. Ještě stále cítí hořkou pachuť v ústech, když pomyslí na to, kolik braku byla nucena si přečíst. Pro Monu je ochotná udělat hodně, ale čeho je moc, toho je příliš.

Přejde na druhý chodník a zrovna se chystá zahnout k hotelu, když si někoho všimne. Rychle uskočí za roh domu. Přestože ji od té osoby dělí minimálně třicet metrů, není pochyb o tom, kdo to je. Marianne si to tu štráduje na jehlových podpatcích a v šatech, které ji obepínají tak těsně, že vypadá jako obvázaná stahovacím obinadlem.

Evy se opře o zeď a cítí, jak se jí Saba, jež ji mezitím dohnala, otírá o nohy. Nechápe, jak si Marianne může vzít takové boty dobrovolně na nohy a co vůbec pohledává v Ljusskäru. Proč nezůstala v Americe, kde je evidentně tak spokojená?

Marianne nejspíš míří k Moně, ale zastaví se, když jí začne pípat kabelka. Automaticky z ní vyloví mobil a přitiskne si ho k uchu.

Evy nakrčí nos. Někteří lidé jsou očividně tak důležití, že musí být neustále k dostižení. Ji osobně by ani nenapadlo si bezdrátový telefon kupovat. Kdyby s ní chtěl někdo mluvit, tak ať jí zavolá na pevnou linku.

Hlasitě si povzdechne. Evy si chtěla u Mony koupit pár housek s mořskými řasami, ale ani omylem tam nepůjde teď, když se kolem hotelu poflakuje Marianne. Od té doby, co nechala zbořit dům po svých rodičích a postavila si místo něj ten příšerný barák, který jí stíní ve výhledu na moře, ji Evy nesnáší. Marianne je arogantní a samolibá, slovy Voltaira taková madam je-sais-tout. Nemá špetku rozumu ani slušného vychování.

Evy udělá rozčileně čelem vzad. Nechápe, čím Ljusskär všechny tyhle nepřizpůsobivé jedince tak přitahuje. Sem se snad sjíždí všichni pitomci z celého světa. Evy se obává, že jestli to takhle půjde dál, tak za chvíli bude v téhle nebohé vesnici jediná příčetná.

3

Erika natočí zpětné zrcátko, aby viděla na Linu, jež sedí na zadní sedačce siPadem na klíně. Usměje se, když se střetne sdceřiným pohledem.

„Za chvíli už tam budeme.“

Lina přikývne. Chudinka netuší, že důvodem jejich náhlého odjezdu vosm ráno hned první den prázdnin byly matčiny nepovedené snahy osvádění manžela.

Erika si začne okusovat nehet na malíčku. Vpubertě si myslela, že to se sexem se vdospělosti vyřeší. Představovala si, že se sex stane tak nějak víc běžnou součástí života– něco jako nedělní obědy amytí oken (což je činnost, jež, když se nad tím tak zamyslí, skutečně připomíná sex– vyžaduje jistý zápal pro věc apár krkolomných pozic, ale když je po všem, člověk ztoho má dobrý pocit anechápe, proč to nedělá častěji).

Erika nechá pohled sklouznout přes lány polí do dálky. Do těch oken by se skutečně měla pustit, jenže její seznam úkolů je nekonečný, jak to má všechno stihnout? Sousedka Henrietta Sköldová jí poradila, že unich doma používají lety zaběhnutý rozvrh, díky němuž vždycky stihnou udělat všechno včas. Jejich dům vypadá neustále dokonale– okna jsou čistá, zahrada poklizená atráva čerstvě posekaná. Henrietta by nikdy nezapomněla udělat dětem svačinu na školní výlet, svátečně vyzdobit dům nebo přezout gumy na autě. Ona aAdam mají nejspíš ibezchybný sex. Určitě ho mají ve svém rozvrhu, stejně jako mytí oken.

Nepříjemně rychle je předjede nějaký mercedes aErika polekaně trhne volantem, takže jejich auto prudce vybočí. Srdce má vtu chvíli až vkrku arychle ještě jednou zkontroluje svou dceru ve zpětném zrcátku, ale vypadá to, že Lina si toho vůbec nevšimla.

Erika opatrně zpomalí azhluboka se nadechne. Nerada jezdí autem takhle daleko. Původně měli vplánu jet celá rodina avtakových případech vždycky řídí Martin. Jenže letos je zavalený prací ve své auditorské firmě. Jeďte sami, řekl, aniž zvedl oči od svého počítače, přijedu za vámi, až to dodělám. Astarší dcera Emma si poprvé vživotě sehnala brigádu. Bude sbírat jahody na statku vzdáleném pár kilometrů od domova.

Erika zaryje nehty do volantu. Časy se mění, říká si. Emma už je veliká aErika chápe, že vpatnácti letech nechce trávit dovolenou se svými rodiči. Přesto ji ale mrzí, že vlétě nebudou všichni pohromadě. Těšila se, že ještě naposledy pojedou kmámě do hotelu celá rodina pohromadě.

Znovu sešlápne plyn. Monin knižní hotýlek Erika pamatuje od svého dětství. Je to takové kulturní centrum Ljusskäru– místo, kde se lidé scházejí, aby si popovídali, akam si chodí pro mámin vyhlášený chléb akoláče, aširoko daleko je to jediné místo, které nabízí ubytování. Vdobě jeho největší slávy se sem lidé sjížděli až zdaleka, aby na jeho kouzelné prosklené verandě povečeřeli nebo oslavili křtiny, narozeniny asvátky, jenže počet návštěvníků přijíždějících do tohoto letoviska bohužel poslední dobou značně prořídl.

Přes silnici přeběhne zajíc, ale dřív než oněm Erika stihne říct Lině, je zase pryč. Právě blízkost kpřírodě je jeden zdůvodů, proč tohle místo tolik miluje. Ljusskär leží na opravdu nádherném místě, je to taková skrytá perla na břehu moře, uprostřed österlenských zvlněných polí arukodělných statků. Erika si pochopitelně uvědomuje, že pro její matku není lehké vést hotel sama. Monin zdravotní stav se za poslední dobu zhoršil. Erice opakovaně volají mámini sousedé, aby ji zpravili oMonině nezodpovědném chování. Například vloni na podzim zapomněla na sporáku hrnec smlékem, takže vkuchyni začalo hořet, aopár týdnů později vylezla na střechu, aby se podívala, jestli do komína nespadl pták, apak nemohla slézt dolů. Jako by toho nebylo dost, tak navíc ještě začala marodit. Letos vzimě prodělala několik infekčních onemocnění, jedno střídalo druhé, avúnoru dokonce skončila vnemocnici, protože se jí nedařilo srazit horečku apenicilin nezabíral.

Erice přeběhne mráz po zádech, když si na to vzpomene. Bylo skličující dostávat všechny ty zprávy apřitom se nacházet dvě stě kilometrů odtamtud anemoct nic dělat. Pokaždé když Mona onemocněla, nabídla se, že přijede, ale máma všechny její nabídky pomoci rázně odmítla. Máš svých starostí dost, říká vždycky anejspíš má pravdu. SMartinem oba pracují na plný úvazek asdomem vyžadujícím neustále nějakou opravu, sjednou puberťačkou ajednou pětiletou dcerou na krku člověk skutečně nemá času nazbyt, ale kdyby ji máma poprosila opomoc, tak by to samozřejmě nějak vymyslela.

Nahlas si povzdechne. Posledních pět let bylo skutečně náročných. Vdobě, kdy byla doma na mateřské sLinou, rozjel Martin svoji firmu aod té doby má pocit, že spolu už téměř vůbec nekomunikují. Její manžel se skoro nehne od počítače. Když zrovna nepočítá účetní uzávěrky nebo výplaty, tak pro změnu dělá na daňových přiznáních.

Když za ní Martin přišel snápadem založit si vlastní firmu, byla zpočátku nadšená, protože si od toho slibovala, že bude mít flexibilní pracovní dobu, jenže on místo toho pracuje dvakrát tolik co předtím. Poslední dobou má tolik práce, že dokonce začal přespávat vkanceláři aErika už si ani nevzpomíná, kdy naposledy spolu spali. Nebo myli okna, pomyslí si trpce.

Předtím než se zMartina stal soukromý podnikatel, znamenala pro něj rodina všechno, každé delší volno spolu trávili vLjusskäru. Pomáhali Moně, když měla plno: stlali apřevlékali postele, myli nádobí apřipravovali snídaně. Ikdyž to bylo docela náročné, tak si přitom užili spousty legrace. Bývala to taková jejich tradice, nacpat se všichni do auta, odjet do Skåne aužít si pár dní na jižním pobřeží uprostřed překrásné krajiny.

Jenže tyhle časy jsou zřejmě nenávratně pryč aErika osvé matce hodně přemýšlí. Moně bude už šedesát osm aErika se obává, že další rok plný nemocí afinančních problémů už nezvládne. Navíc, jejich staré rodinné sídlo začíná vypadat dost zpustle. Dům by potřeboval nový nátěr, podlahy obrousit astřecha vyspravit, jenže na to nemá Mona prostředky. Proto by bylo nejlepší nabídnout hotel kprodeji, teď, dokud ještě prosperuje, než ještě víc zchátrá.

Erika sjede zÖstra Kustvägen aprojede kolem kukuřičného pole hrajícího všemi odstíny barev od zelené po máslově žlutou. Ví moc dobře, co si její máma otom prodeji myslí. Jejich rodina spravuje kapitánovu usedlost již po pět generací, asMartinem dokonce kdysi uvažovali, že by ji převzali. Ale to už je opravdu dávno. Teď už otom její muž nechce ani slyšet. Martinův život je zcela spjatý sHalmstadem. On ani Emma si nedovedou představit, že by se odtamtud měli odstěhovat, aikdyž to Erika není ochotná pokaždé přiznat, tak ijí se tam líbí. Jinými slovy, nejen že bude muset mámu přesvědčit, že je čas jít do penze, ale navíc ji ještě bude muset nějak dotlačit krozhodnutí, aby se vzdala starého rodinného sídla, ato se snáz řekne, než provede.

Při příjezdu do Ljusskäru jim na cestu svítí slunce. Erika stále neví, co si má otom svém včerejším obřím fiasku myslet. Zčásti se domnívá, že za to může Martin, ale taky se obává, jestli její reakce nebyla přehnaná. Není teď nějak přecitlivělá? Nemohly by to být hormony?

Světlo vÖsterlenu je jiné, akdyž Erika zaparkuje, zavře oči arozhodne se hodit své starosti prozatím za hlavu. Ze všech míst na celém světě je jí nejlíp právě tady. Tady se cítí doma atady cítí klid abezpečí– vLjusskäru jí pokaždé poklesnou ramena opár centimetrů níž. Než Lině otevře dveře od auta azkufru vytáhne tašky, ještě se zhluboka nadechne.

Hotel vypadá pořád stejně aLina vtrhne do kavárenské části, jež současně slouží jako foyer. Mona stojí za tmavě zeleným recepčním pultem. Na sobě má svou tradiční uniformu sestávající ze zářivě barevných legín ablůzy svelkými květy, akdyž uvidí Linu, všeho nechá asroztaženou náručí vyběhne své vnučce naproti.

„Teda to byla rychlost! Musely jste jet jak šílenci,“ prohlásí.

„To jo,“ odvětí Lina. „Máma mě ale taky vzbudila hrozně brzy.“

„Tak to musíš mít velký hlad. Co bys řekla na čerstvě upečenou housku?“

Lina přikývne avyškrábe se na barovou stoličku, zatímco Erika obejde pult aobejme Monu kolem krku.

„Ahoj mami. Jak ti je?“

„Ale jo, je mi dobře. Jenom mě trochu bolí záda.“

„Chudinko, to je mi líto.“

„Ále, to nic není,“ namítne amávne rukou, až se jí to, co má pověšené na krku, rozhoupá jako kyvadlo.

„Co to je?“ zeptá se Erika.

„Tohle?“ odpoví Mona azvedne lupu pověšenou na dlouhé šňůrce. „To mám na čtení, když jsou písmenka moc malá.“

„Mami,“ povzdechne si Erika. „Už jsi někdy slyšela, že existuje něco jako brýle?“

„Tak stará snad ještě nejsem,“ protestuje Mona. „Lupa je naprosto dostačující. Navíc byla levná. Víš, kolik stojí brýle? Jen vyšetření zraku stojí několik stovek.“

Erika zmlkne. Mrzí ji, že si Mona nemůže dovolit koupit brýle, když je očividně potřebuje. Možná nebude od věci nakousnout prodej hotelu hned teď. „Oněčem jsem přemýšlela…“ začne. Jenže vtom se otevřou dveře adovnitř vejde Doris. Když spatří Linu aEriku, roztáhne ústa do širokého úsměvu.

„Ahoj! To je prima, že jste přijely.“

„Ahoj Doris! Pojď dál, zrovna jdu postavit na kafe,“ řekne Mona.

Erika se pozdraví smáminou přítelkyní, která si sedne na barovou stoličku vedle ní. Doris byla vždycky trochu zvláštní, ale je moc hodná aEričiným dcerám už upletla spoustu čepic aponožek.

„Máš se dobře?“ zeptá se Doris.

„Ale jo. Aty?“

„Taky dobrý, díky za optání,“ odpoví Doris aobrátí se na Monu. „Věděla jsi, že si Alf našel přítelkyni?“

„Ne, jak se mu to povedlo?“

„To nevím. Ale Britt říkala, že začal nosit pásek. Asi si jím stahuje břicho. Ataky si nabarvil vlasy. Má je černé jak uhel, ale knírek má pořád bílý.“

„Fíha,“ poznamená Mona arozkrojí housku.

„Britt si myslí, že si chce koupit Yamahu,“ hihňá se Doris. „Takže až sem příště přijede, bude už celý vkůži.“

Erika se nad jejich rozhovorem usmívá apřitom se rozhlíží kolem sebe. Její máma je přeborník vhromadění věcí, takže celý hotel je až po střechu plný pokladů.

Lina tu může chodit celé hodiny apořád objevuje něco nového– malé porcelánové figurky, mističky plné krásných kamínků, staré puzzle, cestovní kufry smosaznými zámky plné exotických šatů, zažloutlé časopisy skreslenými seriály alevandulí provoněné hedvábné vějíře. Ljusskär je, kromě jiného, také ohodně menší než Halmstad. Provoz je tu minimální, atak nemusí Linu hlídat na každém kroku.

„Prosím,“ řekne Mona apodá Lině housku smáslem, sýrem amarmeládou.

„Dej si jen jednu, jinak nebudeš obědvat,“ napomene ji Erika.

Její máma jí nalije kafe.

„Jsou extra zdravé,“ chlubí se. „Přidala jsem do nich chaluhy. Dej si také jednu! Potřebuješ vykrmit.“

Erika zakoulí očima. Pokaždé když jí máma vnucuje nějaké jídlo, na oko se rozčiluje, ale ve skutečnosti tajně zbožňuje, když jí pod nos strká ty svoje dobroty.

„Chaluhy. Proč?“

„Protože jsou plné živin. Aprotože jich je všude plno. Sbírám je po kilech. Počkej, to budeš koukat!“

Otočí se, otevře jednu skříňku avytáhne zní dvě skleničky.

„Tohle je chaluha bublinatá, kterou jsem naložila,“ řekne apošle kní po pultu jednu skleničku. „Okořenila jsem ji kmínem afenyklem. Atohle je sušená čepelatka cukrová.“

„Ona teď dává chaluhy úplně do všeho,“ poznamená Doris apřehodí si svůj dlouhý šedý cop přes rameno. „Co jsme to jedly minulý týden?“

„Rybí polévku smořským salátem ačepelatkou prstnatou.“

„Bylo to vynikající,“ přikyvuje Doris.

Monina kulatá tvář se rozzáří. Nic jí neudělá větší radost, než když jí někdo pochválí její kuchařské umění.

„Mimochodem, nedávno mě něco napadlo. Nemyslíš, že je na čase, aby se znovu sešel náš čtenářský kroužek?“

„Nerozpustily jste ho náhodou?“ namítne Erika.

„Ne,“ opraví ji Mona, „není rozpuštěný. Jen jsme si daly na pár let pauzu, ale teď mám chuť sním znovu začít.“

„Jo,“ řekne Doris svykulenýma očima. „To by bylo skvělý!“

„Prima. Už jsem se ptala Ingy, jenže ta stím svým šedým zákalem nemůže pořádně číst aaudioknihy nemá ráda. AAnci se odstěhovala do Malmö, aby tam pomáhala své dceři sdvojčaty.“

„Se mnou můžeš počítat,“ ujistí ji Doris aupraví si ve vlasech svůj žlutý kšilt proti slunci. „Ale musíme si přesně určit, co budeme číst. Nemám ráda knihy, ve kterých je příliš mnoho násilí.“

„Já také ne,“ souhlasí Mona. „Ale erotika by šla, ne?“

Lina, která dokáže přesně rozlišit slova, jež nejsou určená pro její uši, zbystří.

„Co to je ‚erotika‘?“ zeptá se sandělským výrazem ve tváři anakloněnou hlavou na stranu.

„Nic,“ odpoví Erika pohotově.

„Ne, ne, mami, něco to je! Já chci vědět, co to znamená,“ zopakuje auž se netváří tak andělsky jako předtím.

„To je slovo, které používají dospělí,“ vysvětlí jí Erika. „Nebuď zvědavá adej si ještě jednu housku.“

Zdá se, že Lině ta dohoda vyhovuje, aErika je ráda, že se dá ještě stále tak snadno přesvědčit.

„Já nevím,“ mumlá Doris. „Co když se ženský ze spolku švadlenek dozví, že si čteme os-e-x-u?“

„Jestli někdo vživotě potřebuje víc s-e-x-u, tak jsou to právě ony,“ podotkne Mona. „Ale rozhodně nemusíme číst nic, zčeho bys měla mít špatný pocit. Klidně vyber první knihu ty.“

Doris se podrbe vzadu na krku.

„Zrovna jsem se chystala začít číst Pýchu apředsudek.“

„Super! Tu jsem dostala od mámy, když jsem šla do první třídy, ale minimálně padesát let jsem ji už neotevřela,“ nadchne se Mona. „Tohle bude zábava. Slibuju, že na první schůzku uvařím něco opravdu výjimečného.“

Když se ozve zvoneček nade dveřmi, Erika se otočí aspatří vysokou, statnou platinovou blondýnu selegantním účesem. Erice chvíli trvá, než ji pozná, akdyž jí konečně dojde, koho má před sebou, stihne už Mona obejít recepční pult.

„Marianne!“ zvolá sotevřenou náručí.

Žena vbílých designových šatech se škrobeně usměje avtiskne Moně dva vzdušné polibky na tvář.

„Mono, drahoušku,“ vydechne azvedne si velké, tmavé sluneční brýle na čelo.

„To je překvapení! Kdy jsi přijela?“

„Dneska vnoci. Ani se neptej, jakou jsem měla cestu,“ řekne alehce, téměř neznatelně, se zakření. „Nejdřív jim vletadle došly masky na spaní. Vprvní třídě! Upozornila jsem letušku, že mám zlatou kartu, ale to evidentně nikoho nezajímalo. Potom mi naservírovali studenou rybu, akdyž jsme konečně přistáli vKodani, tak se ukázalo, že se jedno moje zavazadlo ztratilo. Zrovna to, ve kterém jsem měla všechny svoje věci na vlasy,“ dodala oněco tišším hlasem. „‚Omlouváme se,‘ řekl mi chlapík vokýnku ve výdeji zavazadel. Jako by mi to mohlo nějak pomoct, až paparazzi zjistí, že jsem tady.“

„To je hrůza,“ podotkne Mona amávne rukou kpultu. „Dáš si kafe abuchtu?“

Marianne si uhladí své načesané vlasy.

„Buchty nejím, ale kafe neodmítnu. Jestli je ekologické.“

„Je zplechové dózy,“ řekne Mona ausměje se. „Mám tu na návštěvě dceru Eriku svnučkou Linou. ADoris znáš.“

Marianne se snimi pozdraví aposadí se na barovou stoličku. Erika nenápadně pozoruje, jak si oprašuje své bílé šaty apokládá si nohu přes nohu. Vzpomíná, jaké to pokaždé bývalo pozdvižení, když Marianne náhodou zavítala do Ljusskäru. Poslouchat její zážitky zHollywoodu bylo vždycky ohromně vzrušující.

„Tak, prosím,“ řekne Mona apodá Marianne kávu. „Už jsi doma. Můžeš vydechnout.“

„Ne, nic se neděje,“ odvětí Marianne. „Já se rozčiluji ráda. Je to dobré pro látkovou výměnu, zítra aspoň nebudu muset tolik běhat na běžícím páse.“

„Jak se má Frank?“ zeptá se Mona aodloží kávovou konvici. „Vtom filmu zvesmíru jsem ho milovala.“

„No, to je pravda, ne každému se podaří přesvědčit režiséra, aby ho nechal chodit po vesmírné stanici jen do půl těla,“ odpoví Marianne suše. „Abych řekla pravdu, tak už jsem sním delší dobu nemluvila. My už teď spolu komunikujeme jen přes naše advokáty.“

Moně vystřelí ruka kústům.

„Snad se…?“

„Jo, jo, rozvádíme se. Bude to tak lepší,“ přitaká klidným hlasem Marianne amíchá si přitom kávu.

„To je mi líto. Frank byl tak…“

„Hezký?“ doplní Marianne amávne rukou, jako by odháněla obtížný hmyz. „To si bohužel myslel ináš údržbář bazénu. Anáš masér. Amůj nejlepší účetní.“

Mona vytřeští oči. „To myslíš vážně?“

„Můj advokát mi bohužel zakázal se ktomu jakkoliv vyjadřovat. Ale můžu ti říct, že pro mě za mě by Franka klidně mohl přejet autobus, mně to bude naprosto ukradený. Mně bude stačit, když se uněj provede hloubková daňová kontrola,“ usměje se. „Finančnímu úřadu údajně přišlo anonymní udání, že by snad Frank měl mít tajný účet na Kajmanských ostrovech.“ Marianne se ze slušnosti obrátí na Doris, která ještě neřekla ani slovo. „Ajak se máš ty?“

„Dobře,“ odpoví Doris nesměle, ale spíš než jako odpověď to zní jako otázka.

„Na chvíli se nezastavíš, co?“ zeptá se Marianne ausrkne kávy. „To znám. Člověk nemá chvíli klid. Pořád jen samý prodlužování řas, kryolipolýza nebo fitness. Musím říct, že už mě to začíná zmáhat. Potřebuju dovolenou,Saint-Tropez mě jen ještě víc vystresovalo. Já teď čekám na scénáře od Spielberga aScorseseho, ale než mi přijdou, tak si chci dát pořádnou pauzu.“

„Zůstaneš tady?“ zeptá se Mona apřistrčí kní talíř sbuchtami.

Marianne zvedne svou rukou sdokonalou manikúrou jednu perfektně vykynutou buchtu aotočí ji dokola.

„Ano, minimálně přes léto. George aAmal mě sice pozvali ksobě do svého domu uKomského jezera. Bob De Niro aMeryl by mě prý moc rádi viděli. Jo, jo, už je to let, co jsme spolu natáčeli,“ vysvětluje směrem kDoris. „Už jsem se chystala vyjet, když jsem se dozvěděla, že je pozvaný iTom Hanks, takže jsem se na to vykašlala,“ řekne aohrne horní ret.

„Aha. Aproč?“ vyzvídá Mona. „Ten sFrankem taky…?“

„Ne, to ne. Jen, že všichni si myslí, bůh ví jak je Tom příjemný, ale mně připadá, že mu sláva trochu stoupla do hlavy. Je jedno, očem si člověk povídá, on vždycky spustí otom, že vyhrál dva Oscary, ale proboha, to je už pětadvacet let! Co se ti od té doby povedlo? říkám si vduchu vždycky, když začne otravovat stím, jaký lešticí přípravek je na sošky nejlepší, aby zůstaly stále jako nové.“ Marianne zavrtí hlavou. „Myslím, že tady mi bude líp. Pár týdnů potřebuji žít normálně, zklidnit si nervy.“

Erika sleduje, jak se mámě na tváři rozlévá široký úsměv, auvědomí si, že tím se její úkol ztížil nejmíň otisíc procent.

„To zní skvěle. To mám doopravdy radost!“

Marianne si uždíbne kousíček buchty.

„Myslím, že mi prospěje, když budu chvíli dělat to, co dělají běžní lidé, ane se jen tak potloukat kolem,“ dodá odhodlaně.

„Můžeš vstoupit do našeho čtenářského kroužku,“ vyhrkne Mona.

Doris je rudá jak krocan, ale mlčí.

„Kdo všechno vněm je?“

„Prozatím jen já aDoris. Jú, to bude jako kdysi,“ rozplývá se Mona. „Pamatujete, jak jsme si tenkrát na molu uvody četly Nancy Drew?“

Marianne ťuká svými rudými nehty do stolu.

„Tak dobře,“ řekne zamyšleně. „Potřebuju se nějak zabavit. Ale vtom případě to musíme zahájit pořádnou oslavou, sdrinky ahors d’œuvres.“

„Určitě,“ švitoří Mona. „Přijď odpoledne avymyslíme, jak to uděláme. Máme vplánu začít Pýchou apředsudkem.“

„To jsem ještě nečetla.“

„Vtom případě je to skvělá volba,“ řekne Mona alehce dloubne Doris do boku.

Marianne se zvedne azamává napůl snědenou buchtou.

„Prosím tě, hlavně mi neříkej, že je vtom máslo.“

„Úplně minimálně.“ Mona se směje, ale Erika vidí, že za zády kříží prsty.

Marianne si nasadí sluneční brýle azamává způsobem, jakým mávají jen malé děti ačleni královských rodin.

„Toodeloo,“ zvolá aodchází pryč.

Erika se chystá promluvit, ale Doris ji předběhne. Vypadá jako papiňák zapnutý na nejvyšší teplotu těsně před vybuchnutím.

„Proč jsi to udělala?“

„Co jsem udělala?“ zeptá se Mona nevinně avrtí přitom nechápavě hlavou.

„Pozvala jsi ji do čtenářského kroužku.“

„Aco je na tom špatného?“

„Ty si opravdu myslíš, že ona stojí onaši společnost?“ namítne Doris arozhodí rukama. „Vždyť už nemáme skoro nic společného.“

„Ale Doris, vždyť jsme kamarádky.“

„Já bych spíš řekla, že jsme bývalé kamarádky. Kdy naposledy se ti ozvala?“

„To už nevím,“ odpoví Mona apokrčí ramenem.

„No vidíš. Nechci být zaujatá, jenže ona mě pokaždé tak znervózní. Vedle ní si připadám jak… mimozemšťan.“

„Ale prosím tě!“ namítne Mona apoloží jí ruku na rameno, „Bude sranda. Slibuju, bude to jako dřív.“

„Tak to rozhodně nebude,“ bručí Doris.

„Prosím, dej tomu šanci.“

Doris si vzdychne askloní hlavu tak hluboko, že se člověk musí dívat skrz žlutý kšilt, aby jí viděl do obličeje.

„Kvůli mně,“ pokračuje Mona.

„Tak jo,“ souhlasí nakonec. „Dám tomu jednu šanci. Ale jestli zase začne mluvit otom, čím se maže kolem plavek, jako minule, tak okamžitě odcházím.“

„Myslíte, že se Marianne chystá do důchodu?“ přemýšlí Erika. „Znělo to, jako by ji její starý způsob života už nebavil. Jí bude letos taky šedesát osm, že jo?“

„Člověk přece nemusí chodit do důchodu jenom proto, že je mu přes šedesát,“ ohradí se Mona. „Já svůj hotel nikdy neopustím. Až ten den přijde, tak mě odsud budete muset vynést.“

Erika skousne ret. Tak takhle si to tedy nepředstavovala.

„Naše rodina…“ řekne Mona azačne přitom utírat pult.

„… tady žije už po pět generací,“ doplní Erika. „Ano, mami, já vím.“

„Nechci se opakovat, ale mě opravdu mrzí, že tvoje děti nevyrůstají vLjusskäru jako ty. Tady bych vám sLinou mohla pomáhat avy byste měli víc času sami pro sebe. Víš přece, že sex je alfou aomegou každého manželství.“

„Mami,“ zasténá Erika apomyslí si, že není divu, že má tak komplikovaný pohled na sex.

„Chci jenom říct, že na sebe nesmíte vtom chaosu smalými dětmi zapomínat. Četla jsem ojednom páru, který si zavedl…“

„Nech toho,“ rychle ji přeruší Erika. „Slíbila jsi, že se do našeho soužití nebudeš plést. Nám je vHalmstadu dobře aoba tam máme práci. Čím bychom se tady živili, kdybychom se sem přestěhovali?“

„Mohli byste pracovat se mnou, vhotelu.“

„Máš tady šest pokojů. Ztoho se pět lidí neuživí. Kromě toho by hotel potřeboval zrenovovat.“

„Já jsem svoji podnikatelskou činnost rozšířila,“ prohlásí Mona pyšně. „Před několika týdny jsem začala vařit arozvážet jídlo místním seniorům. Ta šlichta, co jim vozili změsta, nebyla kjídlu, takže tu mám vývařovnu adopravu.“

„Myslela jsem, že jsme se dohodly, že trochu zvolníš.“

„Všichni si toho moc váží,“ vloží se do toho Doris.

„Amyslím, že ity moje chaluhy budou mít úspěch!“ pokračuje Mona azeširoka mávne rukou khlavnímu vchodu, až se jí lupa na krku rozhoupe. „Co kdybych vedle vchodu pověsila polici sprodukty zchaluh? Tím by se určitě dalo něco vydělat!“

Erika jen nerada přikývne. Nedokáže říct, jestli jsou chaluhy natolik lukrativní produkt, ale rozhodně je to lepší varianta, než když si máma jednou vymyslela, že začne prodávat wakeboardy. Nesmí však zapomínat, že sem Monu přijela hlavně přesvědčit, aby to tady zavřela.

„To bude určitě dobrý,“ odpoví Erika smířlivě. „Víš přece, že Martinova rodina žije vHallandu aholky tam mají kamarády.“ Když dá Mona demonstrativně ruce vbok, Erika si odkašle. „Ale samozřejmě to sním zkusím probrat… ještě jednou.“

Lina, která už dojedla, seskočí ze židle aobejme Eriku kolem pasu.

„Mami, už můžu jít?“

„Jasně. Ale nejdřív poděkuj babičce za svačinu.“

„Díky, babi,“ řekne.

„Není zač, zlatíčko,“ usměje se Mona. „Mám tady kufr plný věcí, které jsem ještě nestihla probrat, je vDickensově pokoji. To je ten zelený.“

Lina přikývne arozeběhne se nahoru do schodů.

Doris se zamyslí apak rezignovaně přikývne.