Copyright © Tova Friedman with Malcolm Brabant 2023

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

through Andrew Nurnberg Associates Prague

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Mirka Polová, 2023

Cover © mulcaheydesign.com, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3761-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-3762-8 (mobi)

přeložila Mirka Polová

Mým úžasným rodičům Reizel a Machelovi,

kteří nás všechny zachránili.

A mým dětem a vnoučatům,

které budou stále vzpomínat.

PŘEDMLUVA

Když jsem po dopoledni stráveném s Tovou odjížděl, tanuly mi na mysli závěrečné verše ze Shakespearova Krále Leara:

Král nejvíc zkusil. Kéž nám dáno není

tak dlouho žít v tak velkém utrpení.

Jsem si jist, že Elie Wiesel by nám dovolil použít jeho rčení a označit Tovu Friedmanovou jako hrdinku pravdy a paměti.

Sir Ben Kingsley, únor 2022

PROLOG

Jmenuji se Tova Friedmanová. Jsem jednou z nejmladších přeživších z nacistického vyhlazovacího koncentračního tábora známého jako Osvětim-Březinka. Většinu svého dospělého života mluvím o holokaustu, aby lidé nikdy nezapomněli.

Narodila jsem se jako Tola Grossmanová v polské Gdyni v roce 1938, rok před začátkem druhé světové války. Přežila jsem všechny fáze nacistického pokusu vyhladit židovský národ a po válce jsem se odstěhovala do Ameriky, kde jsem se provdala za Maiera Friedmana a později se přejmenovala na Tovu.

Zdá se, že bez ohledu na to, jak moc já a pár posledních zbývajících přeživších vyprávíme, co jsme zažili, lidé stejně zapomínají. Mne osobně vyděsilo, když jsem zjistila, jakou úroveň nevědomosti odhalil průzkum názorů mladých Američanů, který si zadala a v září 2020 publikovala Konference o židovských materiálních nárocích vůči Německu.

Dvě třetiny dotazovaných neměly tušení, kolik Židů při holokaustu zemřelo. Téměř polovina nedokázala jmenovat jediný koncentrační tábor nebo ghetto. Dvacet tři procent věřilo, že holokaust je mýtus nebo se zveličuje. Sedmnáct procent bylo přesvědčeno, že zastávat neonacistické názory je přijatelné. Podobný průzkum v Evropě v roce 2018 ukázal, že třetina všech Evropanů ví o holokaustu stejně málo, nebo o něm dokonce nikdy neslyšela. Rovněž se ukázalo, že dvacet procent dotazovaných si myslí, že židovský národ má příliš velký vliv ve světě byznysu a financí.

Tato překvapující a alarmující čísla ukazují jen na jedno: antisemitismus či nenávist k Židům jsou ve Spojených státech a napříč Evropou opět na vzestupu. Připadá mi velmi těžko uvěřitelné, že po tom všem, co jsme vytrpěli v ghettech a koncentračních táborech během druhé světové války, vyplouvají zákeřné postoje z dvacátých a třicátých let opět na povrch. K holokaustu, nejhoršímu zločinu v dějinách lidstva, došlo ani ne před osmdesáti lety a už nyní se vytrácí z paměti? To je, upřímně řečeno, naprosto otřesné.

Mně je nyní osmdesát tři let a touto knihou se snažím zvěčnit, co se stalo, aby ti, kteří zemřeli, nebyli zapomenuti. A aby nebyly zapomenuty ani metody, které byly použity k jejich vyhlazení.

Mnozí lidé si kladou otázku, zda není svět, který nyní obýváme, podobný Evropě třicátých let, kdy byly nacismus a fašismus na vzestupu v předehře ke druhé světové válce. Tehdy byl antisemitismus oficiální státní politikou hitlerovského Německa. Je pravda, že dnes nemá žádná vláda na světě takovou doktrínu zakotvenou v zákoně a ani se k ní nikde nepřiklání větší část obyvatel, nicméně všichni víme o zemích, kde je diskriminace běžná, a dokonce i tolerovaná.

Zášť je dnes jedním z nejrychleji rostoucích fenoménů. Zášť všeho druhu, zejména vůči minoritám. Ať jste na světě kdekoli, zapřísahám vás, neopakujte historii, které jsem byla vystavena já.

Pamatujte, že holokaust začal ani ne dvacet let poté, co Adolf Hitler napsal Mein Kampf, svůj základní plán na vyhlazení Židů. Ve věku internetu může ke změnám docházet daleko rychleji než před osmdesáti lety. Musíme být neustále ostražití a mít odvahu nahlas promluvit.

Když jsme tuto knihu dokončovali, vydal ruský prezident Vladimir Putin rozkaz ke vpádu ruského vojska na sousední Ukrajinu, čímž zároveň ohrozil světový mír. Záběry, které nyní vídám v televizi, jsou mi velmi dobře známé. Terorizované děti i dospělí, zničené domovy a rodiny, válečné zločiny, milióny lidí vyhnaných z domova, hlad, protiletecké kryty, hromadné hroby. A já jen doufám, že po téměř osmi dekádách úvah o krutostech, které lidé páchali během holokaustu, nám Ukrajina připomíná, jak je důležité pomáhat těm, které postihne válečná spoušť.

Až budete číst dál, chci, abyste zakusili pocity, chutě a pachy toho, jaké to je, žít jako dítě v době holokaustu. Chci, abyste se prošli v mých botách a kráčeli ve stopách mé rodiny. I když v těch nejhorších časech jsme boty neměli. Chci, abyste porozuměli tomu, jakým dilematům jsme museli čelit a z jak absurdních možností jsme si museli vybírat. Doufám, že se rozzlobíte. Protože budete-li mít vztek, možná se vzepřete, a tím se zvýší šance zabránit další genocidě.

Židé mají dlouhou tradici orální historie, své příběhy si předávají z generace na generaci. I já se považuji spíš za vypravěčku než za spisovatelku. A proto mi při psaní této knihy pomáhal můj přítel Malcolm Brabant. On si umí poradit se slovy, metaforami a pojmy.

Poznali jsme se v Polsku v lednu 2020, kdy si svět připomínal sedmdesáté páté výročí osvobození Osvětimi ze dne 27. ledna 1945.

Malcolm je válečný zpravodaj. Byl svědkem etnických čistek, které se v devadesátých letech odehrávaly o pouhých dvanáct set kilometrů dál, v Bosně a Hercegovině. On zná zápach genocidy. Má své vlastní bolestné zkušenosti, sice jiné než já, ale i on sám několikrát vyvázl jen o vlásek. Spojuje nás to, že jsme oba přežili.

Při snaze umístit mé dětství do správného kontextu se Malcolm pečlivě prohrabal i nacistickou okupací Polska.

Když jsme společně pracovali na oživení zvuků, pachů a chutí holokaustu, vrátila se mi záplava zasutých vzpomínek. Někdy mi nedaly spát celou noc. Kdesi v nezměrných hlubinách mého podvědomí je pohřbeno vše, co se mně a lidem kolem mne přihodilo. Jako aktivní terapeutka musím brát v úvahu i možnost, že nejhorší vzpomínky zamlžil věk a čas. Lidský mozek a tělo jsou mimořádně pozoruhodné nástroje a disponují mechanismy přežití, které asi nikdy plně nepochopíme.

Je možné, že některé detaily mého příběhu úplně přesně neladí s jinými líčeními holokaustu. Moje matka se mnou po válce neustále mluvila o tom, co se nám stalo, aby měla jistotu, že nezapomenu. Rozhovory, na které v této knize vzpomínám, nejsou doslovné, ale obsahem, tónem a charakterem poctivě zachycují to, co tehdy bylo řečeno. Všichni máme různé vzpomínky a verze pravdy. Toto je má pravda.

Nemyslím si, že trpím pocitem viny, který bývá součástí takzvaného syndromu přeživších. Ti, kdo trpí tímto duševním stavem, si vyčítají, že na rozdíl od jiných přežili, přestože žádnou vinu nenesou. Nemyslím si, že by těch šest miliónů Židů, kteří zemřeli při holokaustu, chtělo, abych se cítila provinile. Já jsem se rozhodla zastávat jinou pozici, charakterizovanou výrazem „růst přeživšího“, v níž aktivně využívám svých zkušeností k budování smysluplného života na počest těch, kteří zahynuli. Vzpomínám na ně.

Nasměrovala jsem své trauma k cíli, který nazývám „anulací Hitlerova plánu“. Hitler chtěl vyvražděním našich dětí zlikvidovat naši víru. Já jsem po většinu svého života dělala opak – upnula jsem se na to, aby byla naše rodina prodchnutá naší kulturou. Mých osm vnoučat je dokladem naší kontinuity.

V těchto vzpomínkách mluvím o genocidě jako o holokaustu, nicméně židovský termín pro katastrofu, šoa, tuto mimořádnou židovskou tragédii vystihuje přesněji.

Osvětim se mi vtiskla do DNA. Téměř ve všem, co jsem po válce dělala, v každém mém rozhodnutí se odrážely mé zkušenosti z doby holokaustu.

Já jsem přežila a to s sebou nese závazek – reprezentovat 1,5 miliónu židovských dětí zavražděných nacisty. Ony mluvit nemohou. Takže já musím mluvit za ně.

Tova Friedmanová,

Highland Park, New Jersey,

duben 2022

KAPITOLA PRVNÍ

BĚH O ŽIVOT

Osvětim II, rovněž známá jako vyhlazovací tábor Březinka,

Němci okupované jižní Polsko, 25. ledna 1945

Věk: šest let

Nevěděla jsem, co mám dělat. Žádné dítě v našem baráku nevědělo, co má dělat. Venku byl strašlivý hluk. Ještě nikdy jsem nic takového neslyšela. Tolik křiku. Salvy i jednotlivé výstřely. Pistole a puška vydávají různé zvuky. Pušky třesknou a pistole prásknou. Oboje už jsem viděla i slyšela zblízka. Výsledek je stejný. Lidé upadnou na zem a krvácejí. Někdy vykřiknou. Někdy to proběhne tak rychle, že ani nehlesnou. To když jsou střeleni zezadu do hlavy nebo do krku. Jindy sebou škubou, sípají a chroptí. To je nejhorší. To chroptění. Bolí z toho uši. Vždycky chci, aby to chroptění přestalo. Kvůli nim i kvůli sobě.

Někde venku se ozývaly třesky, prásky a ratatata, ratatata. Ty rychlé zvuky, to byly samopaly. I ty už jsem viděla v akci. Věděla jsem, co dokážou napáchat, a měla jsem z nich hrůzu.

V oknech drnčelo sklo. Okna se táhla pod převisem po celé délce zdí zhruba čtyři metry nad mou hlavou. Normálně sklem lomcoval vítr, ale tohle bylo jiné. Bylo to jako bouřka bez blesků. V dálce rachotilo něco, co znělo jako hrom. Dřevěné stěny hluk zvenčí tlumily, ale stejně se zdálo, že všichni lidé ve všech barácích sténají a ječí. I všichni psi v táboře vrčeli a štěkali zlobněji než obvykle. Ti psi. Ti strašní, zlí psi.

Slyšela jsem, že němečtí dozorci řvou z plných plic. Štítila jsem se toho jejich hrdelního jazyka. Kdykoli Němci otevřeli ústa, sevřel mě strach.

Nikdy jsem neslyšela měkkou němčinu. Vždycky byla drsná, cizí a většinou ji provázelo násilí. Slova se utvářela hluboko v hrdle a tolik, tolik jich vyráželo ven jako vrčení, plivání a sykot. Jako ten plot z ostnatého drátu pod vysokým napětím, který nás věznil v táboře a někdy elektrickým proudem zabil toho, kdo dokázal zemřít podle svého, nikoli tak, jak nám diktovali nacisté. Mnozí vězni byli zastřeleni dřív, než se k drátům dostali.

Teď zněl německý řev ještě zlostněji než obvykle. Takhle zní konec světa? Válka byla blíž než kdy dřív. Tentokrát válka, v níž bojovali vojáci s vojáky. Nikoli válka, kterou jsem znala, v níž dobře živené bestie v šedočerných uniformách skopávají na zem vyhladovělé ženy a staré lidi a pak je střílejí do týlu. Ve které jsou děti odesílány do plynových komor a vylétají z komínů jako drobounké vločky popela.

Nedokázala jsem poznat, co se skrývá za napětím prosakujícím skrz plaňkové stěny. Podívala jsem se dlouhými okny nahoru. Při pohledu zdola z ostrého úhlu vypadala obloha za skleněnými štěrbinami divně. Jistěže byla tmavá, vždyť panovala hluboká zima, ale bylo zřejmé, že je tmavší, než by měla být. To kvůli kouři ve vzduchu? Kvůli popílku padajícímu na zem? Ale tohle nebyl ten obvyklý popílek. Tyhle kousíčky byly nějaké větší. Hoří venku? Blíží se plameny sem? Stačila by jediná jiskřička a z našeho baráku by se stala pohřební hranice. Prázdný žaludek se mi svíral strachy. Víc než kdy jindy jsem měla pocit, že jsem v pasti.

Udělala jsem to, co jsem dělávala vždycky, když jsem se potřebovala uklidnit. Vylezla jsem na zídku z červených cihel, vysokou přes půl metru, která se táhla středem baráku. Zídka oddělovala řady třípatrových paland stojících po stranách a absorbovala teplo z kamen uprostřed místnosti. Oheň sice už skomíral, ale cihly si ještě trochu tepla udržely. Sedla jsem si na zídku a prsty u nohou jsem je mnula, abych z nich načerpala co nejvíc utěšujícího tepla.

V mém bloku bylo tolik dětí, že bych je ani nedokázala spočítat. Čtyřicet, padesát, možná šedesát. Nejstarší už patřily spíš k mládeži. Já jsem byla jednou z nejmladších a nejmenších. Všichni jsme byli umounění a špinaví, všichni jsme měli zapadlé oči a pod nimi černé kruhy od nevyspání a hladu. Povětšinou jsme chodili v hadrech, které na nás, dětech vychrtlých na kost, prázdně plandaly. Některé děti nosily pruhované mundúry.

Nikdo z nás nevěděl, co se děje. Žádný ranní appell, nástup, se nekonal. Najednou mě zasvrběla čísla na levém předloktí. Poprvé od chvíle, kdy mi je vytetovali, nikoho nezajímala. A-27633. Totožnost, kterou mi přidělili nacisté. Nikdo to číslo nevyvolával. Rutina se zadrhla. Určitě se děje něco divného.

Pořádně najíst jsme nedostali nikdy, takže hlad jsme měli pořád, ale zrovna teď jsme měli stát ve frontě na suchou kůrku chleba a misku vlažné, řídké ovesné kaše, která, když jsme měli štěstí, obsahovala neurčité stopy zeleniny. Hlad nám všem hryzal útroby.

Jak dlouho už nás takto nechávají? Neměla jsem jak poznat, kolik je hodin, mohla jsem jen sledovat, jak denní světlo posouvá stíny uvnitř baráku tam a zase zpět. Ale ať je slunce, kde chce, zanedlouho stejně klesne pod úroveň oken a my se opět ocitneme ve tmě.

Z paland se linulo kašlání, popotahování a kňourání. I přes mrazivý chlad tu smrděly pročůrané deky a přetékající lavory s výkaly. Některé děti kňouraly, některé pláč potlačovaly. Pláč je nakažlivý. Člověku se z něj dělá bídně. Jakmile s ním jednou začne, cítí se ještě žalostněji než obvykle. Začne přemýšlet, jaký je to mizerný život, a už nedokáže přestat. Já jsem se slzám nepoddávala. Nikdy jsem neplakala. Když jsem měla pocit, že nabírám k pláči, zaťala jsem zuby a povznesla jsem se nad to.

Máma mě učila, ať nikdy nepláču, i kdybych byla sebevíc zbědovaná nebo vyděšená. Jsem hrdá na to, že mohu říci, že na někoho tak mladého jsem měla silnou vůli.

„Kam šla blockälteste?“

„Dneska jsem ji ještě neviděla.“

„Já jsem ji neviděla od včerejška.“

„Není tady. Jdeme ven.“

„Ale my nesmíme chodit ven.“

„Jestli nás načapá venku, tak nás zmlátí a nahlásí to Němcům.“

Blockälteste, starší bloku čili blokařka, nám velela. Prováděla německé rozkazy. Byla to Židovka stejně jako my. Němci jí za to dávali zvláštní příděl jídla a soukromý prostor na spaní. Byla docela při chuti. Mně připadala tlustá. Ale dítěti připadá moc velký každý dospělý. Za to, že dělala za nacisty špinavou práci, se mohla v klidu natáhnout a spát, aniž by jí někdo kradl deku nebo ji koleny či lokty šťouchal do zad.

I když nám blokařka naháněla strach, její kontroly, ba už jen samotná její přítomnost zajišťovaly plnění požadavku Ordnung muss sein, pořádek musí být, jak Němci pořád dokola neúnavně opakovali. Bez rozpaků přiznávám, že jsem se jí bála, ale bez ní by tam byl chaos. A co hůř, nebylo by nic k jídlu.

Normálně byly všechny baráky zamčené a zajištěné závorou. Ale dnes, ať šla blokařka, kam chtěla, musela tak pospíchat, že nás ani nespočítala a nezajistila dveře. Nejraději bych se vyplížila ven, ale ten hluk mi naháněl hrůzu. Žádné dítě se neodvažovalo přes práh. Jako by nám v tom bránilo nějaké silové pole. Byli jsme navyklí poslouchat rozkazy a bez nich se ani nehnout.

Najednou se dveře otevřely. Všichni jsme vyskočili.

Dovnitř vešla nějaká žena, kterou jsem neznala. Vypadala strašně. Rysy v obličeji znetvořila podvýživa tak, že zůstala jen lebka potažená kůží tenkou jako pergamen. Oči zapadly hluboko do důlků, ale tělo bylo odulé. Tohle udělá s člověkem hlad. Tkáň mu zduří. Zpod kusu látky uvázaného kolem hlavy místo šátku v marné snaze uchovat si trochu tepla trčely chomáče tmavě hnědých vlasů.

Ta žena se zadívala na mě.

„Tolo!“ vykřikla. „Jsi tady, dítě moje!“

Obličej jí zalila úleva. Napjaté svaly na lících se uvolnily a v očích jí zajiskřilo. Hlas měla slabý, ale byl mi povědomý. A stejně tak i smutně zelené oči a náznak úsměvu. Zvedla jsem se a rozpačitě jsem zůstala stát na cihlové zídce. Vypadala spíš jako strašák než jako moje máma. Podle hlasu to byla moje máma, ale byla to opravdu ona?

A co dělá v mém baráku? Ona přece má být v ženské sekci. Odebrali jí mě před pěti měsíci, když jsem onemocněla. To bylo koncem léta. Když jsme šli jednou do plynové komory, slyšela jsem její hlas a pak znovu, když jsme šli zpátky. Ale neviděla jsem ji. Vlastně jsem mámu neviděla už tak dlouho, že jsem zapomněla, jak vypadá. Už jsem si zvykla, že nemám mámu ani tátu. Už jsem zapomněla, že vůbec někoho na tomto světě mám. Myslela jsem si, že jsem úplně sama. A teď najednou že bych nebyla? Byla jsem zmatená. Ta žena viděla, že váhám.

„Tolo, to jsem já. Máma,“ řekla a usmála se víc.

Pořád jsem byla na pochybách.

Je to opravdu moje máma?

Ale pak jsem seskočila z cihel a rozběhla se k ní. Cítila jsem, že se mi po obličeji rozlévá úsměv od ucha k uchu. Tohle bylo první opravdové štěstí za celé měsíce.

Přidřepla si, vzala mou hlavu do dlaní a zadívala se mi zpříma do očí. Pak mě k sobě přivinula a políbila mě. Taky jsem ji objala, jak nejvíc to šlo. Voněla jako moje máma. Opravdu to byla moje krásná máma. Vězeňkyně A-27791. Moje máma.

„Poslouchej mě, Tolo. Nahánějí lidi do houfů, poženou je pěšky do Německa. Až do Německa, stovky kilometrů,“ řekla mi. „Ale podívej se na mě. Mne zastřelí. Já zemřu. Já s nimi nemůžu jít. Podívej se na moje nohy,“ ukázala dolů.

Máma neměla boty. Kolem nohou si omotala hadry. Očividně si je jen narychlo obvázala. Hadry byly zespodu celé mokré a vlhkost vzlínala nahoru. Kotníky a lýtka, zrudlé od mrazu, měla opuchlé, jasná známka vyhladovění. Tábor byl plný podobných strašáků a kostlivců.

„Ty bys to možná dokázala. Ty bys ten pochod mohla přežít, ale tento svět není pro děti. Nechci, abys přežila sama. Takže se zkusíme schovat. Tak budeme mít šanci, že přežijeme spolu. A kdybychom zemřely, zemřeme spolu. Půjdeš se mnou?“

„Ano, mami. Ano, půjdu,“ vyhrkla jsem.

Od narození jsem pobývala ve světě, kde být Židem znamenalo být odsouzen k smrti. Požadavek zemřít byl naprosto normální. Všechny židovské děti umíraly. Ale já jsem vždycky dělala to, co chtěla máma. Máma mi říkala pravdu. Věřila jsem jí. Nikomu jinému. Máma mi říkala pravdu, protože věděla, že pravda mi může zachránit život. Tak se mnou mluvila vždycky. V ghettu. V pracovním táboře. V dobytčáku. A taky v koncentračním táboře, než nás rozdělili.

I když máma mluvila o tom, že spolu zemřeme, povzbudilo mě, že zároveň říkala, že máme šanci přežít, jestli se budu chovat tak, jak mi řekne. Jako vždycky ke mně byla naprosto upřímná. Jiní rodiče by se možná za takových okolností snažili pravdu zatajit. Nikoli moje máma. Věřila, že v pravdě je síla, která mě může zachránit.

Celé měsíce jsem byla sama. Nebylo nikoho, kdo by mě chránil. Vždycky jsem si myslela, že ať je smrt, co je, budu na ni sama. Ale teď jsem měla někoho, kdo se o mě staral. Věděla jsem, že udělám všechno, co po mně bude máma chtít. Zalila mě vlna úlevy, když jsem si uvědomila, že už nejsem sama.

Víc mi máma neřekla. Vzala mě za ruku a vyvedla mě z baráku ven.

Do nosu nás udeřil smrad z požáru. Praskání dřeva. Prskání a sykot. Jako by někdo rozdělal nějaký obrovský oheň. Zoufale jsem zatoužila po teple, které by mi vyhnalo mráz z těla, ale pak mi máma pevně sevřela ruku a já jsem na mráz zapomněla. Oblohu potáhl dým. Ten oheň byl blízko. Byl hlasitý a znervózňoval mě. Do kouře ze dřeva se mísily ještě jiné pachy. Něco mastného. Taková ta černá hmota, kterou dávali na cesty a na střechy. A bylo v něm ještě něco jiného. Hnilobný zápach pálených odpadků. Tun odpadků.

Máma se trhaně rozhlížela doleva, doprava, doleva, jestli nám odněkud něco nehrozí. Ruku v ruce jsme se rychle, mlčky brodily sněhem. Máma zjevně věděla, kam jde. Já jsem věděla, že musím být pokud možno zticha. Hluk může člověka zabít. Máma mi nemusela nic říkat. Její naléhavý spěch se na mě přenesl sám. Náš riskantní čin mě uchvátil a hryzavý hlad odplynul. Mámina láska mi dala pocit jistoty a bezpečí. Hadry, jimiž měla omotané nohy, při každém kroku mlaskaly. Nevnímala jsem, že mi sníh prosakuje skrz tenké bílé šněrovací botky na bosé nohy. Cítila jsem jen teplo z máminy ruky a její lásku, která prostupovala celým mým bytím.

Nemohla jsem uvěřit svým očím. Úplně poprvé za celou dobu nám cestu neblokovaly oddíly SS ani žádní jejich drábové. Když jsme šly přes mezery mezi budovami, krátce, jen letmo, jsem zahlédla v dálce vojáky v zimních pláštích, kteří naháněli vězně do houfů a připravovali je na pochod do Německa. Nacisté kleli a řvali rozkazy.

Byla jsem téměř přesně o rok starší než válka. Nikdy jsem nepoznala svobodu. Můj život závisel na tom, jak dobře dokážu odhadnout náladu svých věznitelů. Věděla jsem, že Němci jsou přes svou brutalitu obvykle děsivě vyrovnaní a klidní, ale toho rána byli na pokraji hysterie a nešťastníky, kteří nestihli dostatečně rychle poslechnout, na místě bez váhání zastřelili.

Vidět vraždění takhle zblízka se mnou nic nedělalo. Násilnou smrt jsem vídala, kam až mi paměť sahala, a naučila jsem se potlačovat emoce. To, co mě děsilo, byli němečtí ovčáci a jejich bestiální zpěněné čelisti. Ty strašlivé psy, kteří byli větší než já, sice drželi psovodi na řemenech, ale oni sebou pořád vztekle škubali. Viděla jsem ty psy už v létě, když jsme s mámou přijely do tábora a vylézaly jsme z dobytčáku na rampu. Naháněli lidi po kolejnicích směrem ke komínům a kouři.

Nikdy jsem se nepodívala do očí nikomu z SS, ze Schutzstaffelu, Hitlerova elitního úderného útvaru, v němž byli ti nejfanatičtější nacisté z třetí říše, a tak se mi už více než půl roku dařilo unikat jejich běsnění. Máma byla dobrá učitelka: „Vždycky když jdeš kolem Němce, koukej na zem nebo stranou. Nikdy se nesmíš střetnout s jeho pohledem. Nikdy se žádnému nedívej do očí. Oni to nesnášejí. Rozzuří je to a začnou kolem sebe mlátit. Mohli by tě i zabít.“

A tak jsem vídala jejich černé jezdecké kalhoty a elegantní naleštěné boty – ty pověstné esesácké jezdecké holínky sahající ke kolenům. Vídala jsem jejich švihácké důstojnické hůlky, dýky zavěšené na opasku, symboly umrlčích lebek a ukazováčky. Dívala jsem se jim nejvýš na ramena, na nárameníky. Mohla jsem dohlédnout i na nějaký ten železný kříž připíchnutý na hrudi nebo zavěšený na krku. Myslela jsem si, že takovou uniformu nosí všichni nežidovští muži na světě. Ale nikdy jsem se jim nepodívala do obličeje. Psům jsem se ovšem do očí dívala. Upřeně. A oni mi to opláceli. Slintali a vrčeli. Šlachy na šíjích se jim napínaly. Toužili zabořit zuby do mého těla a roztrhat mě na kusy.

Máma mě pevně držela za ruku a vedla mě tak, abychom pořád zůstávaly blízko nízkých dřevěných budov. Byly jsme na severozápadní straně vyhlazovacího tábora známého jako Březinka, který byl úředně součástí osvětimského komplexu. Zprava nás kryly budovy mužské nemocnice. Nalevo byly barákové bloky, řada za řadou, které nás oddělovaly od Brány smrti, hlavního vchodu do tábora, kde se nyní vězni shromažďovali k odchodu. Máma mě co nejvíc nenápadně vedla na jih směrem k železniční trati, která nás sem před šesti měsíci dovedla.

V dálce hučely motory náklaďáků. Některé se rozjížděly, jiným běžely motory naprázdno. Rozkazy z megafonů se navzájem přehlušovaly. Jednou či dvakrát mě máma zatáhla těsně k budově a přikrčily jsme se až k zemi. Zoufale jsme se snažily být neviditelné. Byly jsme sice poměrně daleko od obvodového plotu se strážními věžemi, ale já jsem dobře věděla, že jestli nás stráže zahlédnou, budou po nás střílet nebo na nás upozorní vojáky dole. A ti by nás nahnali do houfu k ostatním. Byly bychom obklopeny psovody se psy a nebyly bychom schopny uniknout pochodu, o kterém máma říkala, že by ji zabil.

Držely jsme se pokud možno ve stínech a spoléhaly na štěstí. Pomáhalo nám, že baráky stály tak nahusto. Ale ještě víc nám pomáhalo, že Němci panikařili. Blížili se Rusové. Už nebyli daleko. Pomstychtiví Rusové. Nacisté před nimi prchali v takovém chvatu, že si ani nevšimli, že jim vězeňkyně A-27791, vychrtlá žena v hadrech, a A-27633, holčička v bílých šněrovacích botičkách, unikají.

Smysly mi zbystřil nával adrenalinu. Uši a nos mi říkaly skoro stejně tolik jako oči. Chyběl zápach, který jsme cítily od chvíle, kdy jsme do tábora dorazily. Ten všudypřítomný pach, ze kterého se zvedal žaludek. Sirnatý, ostrý, hnilobný puch – smrad z hořících vlasů smíšený se zápachem spáleného masa –, který pronikal do chřípí, zahryzával se do každičkého nervu a ulpíval hluboko v paměti. Dnes jsem tu strašlivou pachuť v ústech, ze které se chtělo zvracet, necítila.

Dnes taky bylo venku mnohem hlučněji než včera, kdy jsem vyběhla na pár minut ven sama, protože mi bylo divné, že v jednom dětském baráku, který stál ve stejném bloku o dva baráky dál, je ticho. Strašidelné ticho. Šla jsem se podívat dovnitř, i když jsem riskovala, že rozčílím blokařku, která za nás byla zodpovědná. Ale ona si mě nevšímala. Ten barák byl prázdný. Ty děti prostě zmizely.

Křečovitě jsem se držela mámy za ruku a najednou jsem si uvědomila, že už dál nedokážu nevnímat chlad. Zalitovala jsem, že nemám nějaké palčáky. V tom baráku včera jsem jedny rukavice viděla, visely na šňůrce u nějakého holčičího kabátku. A já už jsem teď měla dočista zmrzlé prsty. Opravdu jsem potřebovala něco proti zimě. Prohledávat odpadky bylo normální. To tady patřilo k základům přežití. Nebylo to stejné jako krást. Ale krást se nemá, takže ty rukavice jsem si včera nevzala. Od chvíle, kdy jsem začala mluvit a chápat, mě učili, že mám být slušná a poctivá. Ta holčička, které patřily, by je mohla potřebovat, až se vrátí. A i když jsem v hloubi duše věděla, že už se nevrátí, stejně jsem nechtěla těžit z její smrti. A tak jsem tam ty rukavice nechala.

Po nějakých deseti minutách jsme došly k budově, kterou máma hledala. Vtáhla mě dovnitř. Ten blok sloužil jako ženská nemocnice, ale zdravotnického vybavení tu bylo k vidění jen málo. Tohle byla pouhá zastávka mezi životem a smrtí. Řady postelí obsazených mrtvými a umírajícími. Němci je tam v tom chvatu nechali. Místností se neslo sténání a ženské štkaní.

Máma chodila od postele k posteli a pokaždé zatřásla obrysem pod dekou. Někdy sebou žena trhla. Když obrys projevil známky života, šla máma dál. Nedokázala jsem pochopit, co to dělá, ale na to, abych se vyptávala, jsem byla příliš vyděšená. Máma jednu po druhé obešla všechny postele a mrtvých se vždycky ještě dotkla hřbetem dlaně.

„Tahle je studená,“ řekla u jedné a pokračovala v průzkumu.

Konečně mi došlo, co máma hledá. Sáhla pod deku a dotkla se dalšího těla. Nepohnulo se, ale bylo ještě teplé. Ta žena právě vypustila duši.

„Poslouchej mě, Tolo,“ obrátila se máma ke mně. „Musíš udělat všechno, co ti řeknu. Jestli to neuděláš, riskuješ, že tě zabijí.“

„Ano, mami.“

„Sundej si boty a vlez si do postele.“

Co nejrychleji jsem si rozvázala bílé šněrovací botky. Postel byla vyšší než pryčna, na které jsem spávala normálně, takže mi máma musela nahoru pomoct.

„Zalezeš si pod deku obličejem dolů. Lehneš si vedle té ženy a já tě přikryju tak, aby z tebe nic nečouhalo. Ani nohy, ani hlava. Musíš tady ležet naprosto potichu. Ani slovo. Ani hnout. Ať se děje, co se děje, ať uslyšíš, co uslyšíš. Rozumíš mi? Ten, kdo tě přijde odkrýt, budu já, nikdo jiný.“

Naklonila se blíž.

„Musíš dýchat dolů. Zůstaneš tady a ani se nehneš. Žádný pohyb. Zůstaneš tady, dokud pro tebe nepřijdu. Rozumíš mi?“

„Dobře, mami.“

Mámino slovo pro mě bylo zákonem. Neposlechnout ji by mohlo být osudné.

Mé společnici v posteli bylo tak kolem dvaceti. Nijak se nelišila od stovek mrtvol, které jsem už viděla. Hromádky křivých, špičatých kostí, které držela pohromadě kůže. Lebky s ústy strnulými v němém výkřiku. Tahle mrtvá žena byla hezká. A určitě mladší než máma.

„Obejmi ji,“ nařídila mi máma.

Zastrčila mi hlavu do podpažní jamky mrtvoly a propletla nám nohy. Pak přes nás přetáhla deku tak, aby mrtvé čouhala jen hlava.

„Já teď odejdu, Tolo,“ řekla mi. „Musím se taky schovat. Ale nebudu daleko. Pak se pro tebe vrátím. Ať uslyšíš, co uslyšíš, nehýbej se, dokud se nevrátím. Za žádných okolností. Slibuješ?“

„Ano, mami. Slibuju.“

Dělala jsem přesně to, co mi máma řekla. Ani jsem se nehnula. Mrtvoly jsem se nebála. Proč bych měla? Ta hezká žena byla mrtvá a nemohla mi ublížit. Byla to kamarádka, která mi možná zachrání život. Moje ochránkyně. A tak jsem splnila máminy pokyny, objala mrtvou ženu a čekala.

Zpočátku byla mrtvola ještě teplá. Za to jsem byla vděčná. Po mrazivém plahočení sněhem se mi do nohou vracel cit. Ale pomalu, pomalinku chladla. Ležela jsem, poslouchala, mělce jsem dýchala a čekala. Přemítala jsem, proč ta hezká žena asi zemřela. Předpokládala jsem, že nejspíš z hladu.

Byla jsem nezvykle klidná. Zaplavil mě podivný druh pokoje. Uvolnila jsem se a začala jsem si v duchu vybavovat panenku se zelenou tvářičkou. Ne celou panenku. Jen hlavičku. Viděla jsem ji, když jsme utíkaly sem, trčela z bláta. Nevěděla jsem, jestli se hlavička ulomila od těla nebo je tělo pod ní v blátě. Moc ráda bych si ji vzala s sebou. Jenže jsme neměly čas se zastavit.

Ta hlavička měla přátelské oči a laskavý úsměv. Chtěla jsem ji. Tady v táboře jsem neměla žádné hračky. Nechtěla jsem si hrát. Vlastně jsem nevěděla, co to je, hrát si. V mém životě šlo jen o to, jak přežít. Ale já jsem chtěla hlavičku té panenky na to, abych si s ní mohla povídat a aby mi dělala společnost. Měla moc krásné oči.

Začala se mi klížit víčka. Cítila jsem se bezpečně. Máma byla blízko. Adrenalin z dobrodružství venku pod širým nebem vyprchal.

A pak jsem uslyšela ty boty.

KAPITOLA DRUHÁ

ZA UBRUSEM

Židovské ghetto, Tomaszów Mazowiecký,

Němci okupované střední Polsko, 1941

Věk: dva až tři roky

Moje království se prostíralo pod kuchyňským stolem. Jeho hranice vymezovaly střapaté okraje laciné látky přehozené přes čtyřnohou desku, která byla tlukoucím srdcem našeho stísněného domova vghettu. Za ubrusem se nacházel svět dospělých ajejich nerovné války mezi nacistickými perzekutory autiskovanými Židy. Zúkrytu ve své soukromé říši jsem obličeje dospělých viděla jen vzácně– zmé perspektivy existoval vnější svět jen od kolen dolů. Ale slýchala jsem je mluvit adala jsem si za cíl přijít na to, od kterého páru nohou pochází který hlas.

Slyšela jsem útržky rozhovorů aslova, která se opakovala zas azas, ve strachu, vzteku azlosti. Slova, která se mi vryla do paměti.

„Gestapo“.

„SS“.

„Aktion“.

„Příděly“.

„Margarín“.

„Hitler“.

„Padl přímo na ulici, mrtvý“.

„Vyhladovění“.

„Palestina“.

„Judenrat“.

„Ghetto“.

„Kropfitsch“.

„Další“.

„Ubohé děcko“.

„Do týla“.

„Chudáci rodiče“.

Za ubrusem se nikdy neozývaly žádné dobré zprávy. Život za ubrusem byl litanií katastrof, mizejících lidí, masakrů aneustálé snahy sehnat něco kjídlu.

Nemluvě ostřelbě akřiku venku za oknem.

Když přišly mimořádně špatné zprávy, dospělí šeptali. Snažili se, abych je neslyšela. Když se ozvalo lapání po dechu aplesknutí ruky připlácnuté na ústa, která měla zdusit vyjeknutí či pláč, věděla jsem, že je opravdu zle. Sluch mi sloužil jako systém včasného varování. Rozpoznala jsem lehký krok od cílevědomého. Poznala jsem, když do bytu vstoupil nový pár bot. Někdy byly přátelské. Ale když jsem slyšela těžké boty, věděla jsem, že je zle.

Pod stolem byla má svatyně. Tam jsem přebývala, tam jsem si povídala se svou panenkou.

„Nemáš hlad, bábele?“ ptala jsem se jí. „Já strašný aty určitě taky. Ale neboj se, máma je vkuchyni avaří polévku zbramborových slupek.“

„Na. Sněz ji. Buď hodná, bábele. Je dobrá, ne? Mmmmm. Báječná. Tak dělej. Sněz si tu polévku, bábele. Udělá ti dobře.“

„Mrzí mě, že dneska není chleba. Prosím tě, neplakej.“

Tu atam jsem vylezla zpod ubrusu avyšplhala se na kolena tátovi Machelovi nebo jsem se uhnízdila na klíně mámě Reizel. Když knám za raných dnů ghetta, kdy se ještě dalo snáze pohybovat venku, zašel na návštěvu strýček James, sedla jsem si mu na klín ahrála si sjeho huňatým obočím. Ale jinak jsem obvykle zůstávala pod stolem, protože jsem beztak neměla židli. Vbytě očtyřech místnostech nebylo místa nazbyt aani nábytku nebylo dost pro všechny.

Nebyli jsme jediná rodina, která bydlela vbytě číslo pět vKřížové 24 vTomaszówě Mazowieckém. Židé byli nuceni žít ve stísněných podmínkách. Vmnoha bytech bydlelo dvacet lidí místo pěti či šesti. Vjiných počty vystoupaly až na šedesát či sedmdesát! Jedna toaleta musela stačit třeba až čtyřiceti lidem. Já jsem musela kvůli nedostatku místa jíst aspát pod stolem. Někteří lidé spávali na podlaze. Moji rodiče se vmáčkli do jedné postele. Když jsem se vnoci probudila strachy, vlezla jsem si knim.

Když měl člověk štěstí, bydlel společně spřáteli nebo širší rodinou. Když ne, byl nucen žít ve společné domácnosti sneznámými lidmi, které nemohl vystát. Nemám žádnou jasnou vzpomínku, kolik lidí unás bylo ani kdo to byl. Situace byl tak proměnlivá, že se zbytu stal uprchlický průchoďák. Jednoho dne zmizela celá skupina známých hlasů ajejich zmizení provázel spěšný šepot, doléhající pod stůl zpoza ubrusu. Zanedlouho je nahradili jiní. Možná jich dokonce bylo ivíc. Atmosféra vbytě se měnila anebylo to vždycky klepšímu. To jsem vycítila izpod stolu.

Byli jsme tam namačkaní jako sardinky.

VTomaszówě Mazowieckém, průmyslovém městě ve středním Polsku, ležícím přes sto kilometrů jihozápadně od Varšavy, zřídili nacisté ghetto vprosinci 1940. Zhlavní části města Židy vykázali. Kromě toho od nich vyžadovali, aby se sami označovali za Židy anosili na rukávě bílou pásku smodrou Davidovou hvězdou. Opomenutí se trestalo smrtí.

Jedním zprvních omezovacích německých nařízení bylo přerušení dodávek elektřiny. Připravit nás oklíčovou součást moderního života bylo dalším cvaknutím nůžek, které nás pomalu abolestivě odstřihávaly od života. Ani kanalizace nefungovala. Také jsme dostali nařízeno pověsit na okna, odkud bylvýhled na árijské okolí, závěsy nebo plenty. Pocit izolace aodloučení od vnějšího světa skaždým novým omezením sílil. Nejenže už jsme se nesměli dívat na své polské sousedy, ale spolu stím, jak jsme byli zaháněni zpět do temného středověku, nám bylo odepřeno isluneční světlo. Poláci zase dostali nařízeno zastřít okna svýhledem na ghetto, aby neviděli, co se tam děje, aneinformovali otom vnější svět. Mezi tomaszówskými Poláky bylo ihodně antisemitů aněkteří měli znašich útrap možná iradost. Alespoň tu jim závěsy odepřely.

Zpočátku jsme smámou atátou bydleli udědečka sbabičkou na Kościuszkově náměstí, což byla před válkou poměrně dobrá adresa vsrdci obchodní čtvrti města. Vprvní fázi mělo ghetto tři části alidé mohli přecházet zjedné do druhé, jenom měli zakázáno opouštět vymezený prostor bez povolení. Ale odvanáct měsíců později Němci dvě části zrušili anahnali všechny Židy do té nejmenší, kterou mohli snáz uzavřít. Klaustrofobní pocity zesílily. Vykopli nás zdomova na Kościuszkově náměstí amy jsme byli hluboce vděční, že nás jedna rodina, sekterou jsme se znali, přijala vKřížové 24.

Během těch tří apůl roku, kdy jsem žila za zdmi ghetta– pokud se tomu dá říkat život–, jsem se jen vzácně nadechla čerstvého vzduchu. Téměř všechen čas jsem trávila uvnitř, ato zprostého důvodu– pobývat venku bylo příliš nebezpečné. Můj vzduch provoněly vařené bramborové slupky. Ani vařené zelí nebylo.

Do konce roku 1941 se do ghetta natěsnalo přes patnáct tisíc tři sta Židů. Předválečná městská komunita ještě nakynula ovíce než tři apůl tisíce uprchlíků zokolních štetlů, malých městeček svelkou židovskou komunitou. Ghetto bylo strašlivě přeplněné apodmínky vněm byly naprosto nehygienické.

Byty byly hotovým semeništěm chorob auž vdruhé polovině toho roku propukla vghettu epidemie tyfu. Jenže mezitím bylo zavražděno tolik lékařů zmístní komunity, že zdravotníci, kteří ještě zůstali naživu, nestíhali udržet nákazu vmezích. Němci ve snaze omezit šíření infekce přesunuli šest set Židů zTomaszówa do ghett vokolních městech. Doslova jevyhnali azakázali jim se vracet. Třicet tři Židů, kteří rozkaz neuposlechli avrátili se zpátky do Tomaszówa, popravili.

Někdy, když jsem vylezla zpod stolu apodívala se zokna, jsem viděla řady pochodujících Němců vocelových přilbách aspuškami šikmo přes rameno. Vysoké holínky unisono dopadaly na dlažební kostky aztoho dusotu sálala nezdolná nadlidská síla. Vibrace putovaly skrz náš dům až do mých útrob. Ajá jsem rychle zalézala zpátky pod ubrus.

Ve svých dětských představách jsem stůl uctívala jako bezpečné útočiště, ikdyž to ve skutečnosti byla cela. Vězení ve vězení. Vězni jsme byli všichni, bez ohledu na věk. Ave zdech našeho vězení bylo stále těsněji atěsněji. Jak Němci průběžně eliminovali Židy ze společnosti, neustále cpali dovnitř další adalší. Do jednoho nás tísnili fyzicky ipsychicky až na hranice únosnosti. Aza ně. Ghetto bylo vězením ve všem kromě názvu.

Nacisté naháněli Židy do ghett ve městech po celém Polsku ana všech územích, která dobyli. Ghetta byla první fází základního nacistického plánu na vyhlazení židovské rasy. Nejznámější je varšavské ghetto, rozlezlé město ve městě, kde bylo za vysokými zdmi ažiletkovými dráty uvězněno čtyři sta dvacet tisíc lidí doháněných ksmrti vyhladověním. Vlétě 1942 bylo čtvrt miliónu znich postupně deportováno aposléze zplynováno. Díky povstání zjara roku 1943, kdy sedm set mizerně vybavených židovských bojovníků téměř měsíc odráželo snahy německých oddílů všechny obyvatele ghetta pochytat adeportovat klikvidaci, se varšavské ghetto stalo synonymem odvahy avzdoru. Ale Varšava nebyla jediným městem, kde něco takového existovalo.

Když jsem šla srodiči do ghetta vTomaszówě Mazowieckém, bylo mi dva ačtvrt roku. Neměli jsme jinou možnost. Odpor byl marný. Když na člověka míří pistole té nejbrutálnější vojenské mašinérie, jakou kdy svět viděl, tak se nemůže vzpouzet.

Přesto jsem orok později, když mi bylo skoro tři apůl, projevila vlastního osobitého ducha vzdoru. Bylo to vlednu 1941, kdy Němci spustili takzvanou kožichovou aktion. Nařídili obyvatelům ghetta, aby jim odevzdali všechny své kožichy, které měly být následně odeslány do Německa, protože Němci vzázemí potřebovali teplé oblečení. Byla to součást systematické snahy obrat nás ocenné věci. Předtím zase prohledávali ghetto ažádali po lidech, aby jim odevzdali šperky.

Do našeho bytu vtrhli lupiči vuniformách. Máma žádný kožich neměla, ale já ano. Krásný bílý kožíšek skapucí, který měl ukrku bílé tkanice skožešinovými koulemi na koncích. Byla jsem na něj tolik pyšná. Byl to můj nejmilejší majetek. Atak krásně hřál. Ikdyž jsem téměř neměla šanci ho nosit, protože jsem ven skoro nechodila, dával mi vtěch nuzných časech pocit výjimečnosti.

Vokamžiku, kdy vlezl jeden německý voják do skříně asundal zkolíku můj kožíšek, zachvátil mě nepříčetný vztek. Vrhla jsem se na něj. Bušila jsem do něj pěstičkami akopala do něj. Byl to velký chlap, ve srovnání se mnou úplný obr. Ale můj milovaný kožíšek mi nikdo krást nebude! Nebála jsem se. Prostě jsem se pustila do boje. Máma byla všoku atahala mě pryč. Ale já jsem se nepoddala. Snažila jsem se toho vojáka pokousat na kolenou azbít. Pak mě jeho těžké boty odkoply aodešly smým nejcennějším pokladem. Mohl mě zabít. Stříleli lidi za mnohem méně.

Toho dne jsem zjistila, co ve mně je. Ta malá holčička se nebála. Jaké jiné dítě by něco takového udělalo? Ráda bych si myslela, že jsem pořád ten samý divoký tvor. Vzpomínka na kožíšek mě provází dodnes. Odesítky let později jsem koupila skoro přesně takový své vnučce.

Vtomaszówském ghettu byla mou jedinou jistotou bezvýhradná láska mých rodičů. Cítila jsem ji avěděla jsem, že ijá je miluju zcelého srdce. Ale mimo ně nebylo nic než peklo. Barvy znašeho chřadnoucího vesmíru vyprchaly. Obývali jsme monochromatický svět trvale ponořený do stínu. Byli jsme spoutáni pospolu vkolektivním stavu deprese. Nic nám nikdy nenabídlo závan světla nebo naděje. Nebyl žádný lék. Nebyla kavalerie, která by nás přijela zachránit. Jediným vysvobozením byla smrt.

„Olizuješ stěny,“ poznamenala.

„Ne, neolizuju,“ bránila jsem se.

já tě uvítám.

*