Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Taťána Štefánková, 2023

Cover © ZERO Werbeagentur, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3958-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-3959-2 (mobi)

přeložila Taťána Štefánková

Pro všechny,

kdo netrpělivě čekali

na příběh Sophie a Coleho.

Playlist

Alanis Morissette – Ironic

The Offspring – Self Esteem

Marshmello, Anne-Marie – FRIENDS

Demi Lovato – Heart Attack

Cody William Falkosky – Champion

Taylor Swift – How You Get The Girl

Natasha Bedingfield – Pocketful of Sunshine

Backstreet Boys – I Want It That Way

Skylar Grey – Stand By Me

Liquido – Narcotic

Ryan Star – We Might Fall

Sean Paul – Temperature

Bellini – Samba De Janeiro

Meghan Trainor – Friends

The Cardigans – Lovefool

Backstreet Boys – Quit Playing Games (With My Heart)

Roxette – Fading Like A Flower (Every Time You Leave)

Secondhand Serenade – Fall for You (Acoustic)

Jon McLaughlin – Still My Girl

Valerie Broussard, Lindsey Stirling – Deeper

Valerie Broussard – Hold on to Me

Jason Derulo – Fight for You

The Corrs – Breathless

Liquido – Narcotic (Long Version) 9

Kapitola 1

SOPHIE

Dnes byl bezva den. A pokud bych si to dostatečně často opakovala, možná bych tomu i uvěřila. Vždyť jen kvůli tomu, že jsem si ráno hned po probuzení málem ukopla palec o postel a vzápětí se práskla do hlavy dveřmi od šatní skříně, v kavárně došla moje oblíbená káva a ten děsný chlápek z kurzu fyziky mě už zase zasypal zprávami, přece nemusí být mizerný i zbytek dne. Naopak – jednoduše jsem se rozhodla, že bude fantastický.

Na tom nemohla nic změnit ani bloková pokuta, kterou jsem vyškubla zpoza stěrače poté, co jsem pro dnešek nechala za zády poslední přednášku a s ní i Západofloridskou univerzitu.

K naštvání. Zmačkala jsem pokutový lístek a hodila ho na sedadlo spolujezdce. Potom jsem se připoutala a nastartovala motor, který zahřměl tak nahlas, jako kdyby nad námi měla každou chvíli vypuknout apokalypsa. Cole mi už snad stokrát nabízel, že si jeho bratranec ze sedmého kolene nebo švagr jeho strýce z druhého, nebo prostě někdo z jeho početné rodiny vezme moje auto do parády, ale já jsem pokaždé s díky odmítla – dokud ta stará kraksna ještě jezdí, je mi to celkem ukradené. Nevadí mi ani to, že už přes pět let pořádně nefunguje klimatizace a chvilku poté, co ji zapnu, mi začne kapat voda na nohy.

Dýchej zhluboka, Sophie. Dneska je bezva den.

V duchu jsem si ta slova dokola opakovala a soustředila se na to natolik, až jsem přehlédla cyklistu, který se vedle mě vynořil přesně v okamžiku, kdy jsem odbočovala ze svého parkovacího místa. V poslední vteřině jsem dupla na brzdu a auto se s prudkým trhnutím zastavilo. Stejně tak i cyklista, který na mě nejdřív vrhl překvapený, vzápětí ale vzteklý pohled, a nakonec mi ukázal prostředníček a doprovodil to ještě několika velmi nevlídnými slovy.

„No tak, nemáš ani škrábnutí,“ zamumlala jsem, ačkoliv mi bylo jasné, že na jeho místě bych byla stejně naštvaná.

Posunula jsem si brýle na nosu a opatrně jsem se znovu rozhlédla, podívala se do každého zrcátka, a dokonce i dopředu, ačkoli tam se kolem parkoviště rozprostíral jen perfektně udržovaný trávník patřící k pozemku univerzity West Florida Media & Arts College. Její kampus sousedil přímo s naším a občas jsme využívali i její budovy. Například když uprostřed pozdního léta zase jednou vypadla klimatizace a tím, kdo se musel přestěhovat do náhradních prostor, jsme byli samozřejmě právě my – studenti fyziky.

Trhla jsem sebou, když se najednou těsně za mnou ozvalo zatroubení.

„Promiňte!“ Zvedla jsem ruku na znamení omluvy a mávla na čekajícího za mnou. Potom jsem konečně vyjela z místa – tentokrát aniž bych přitom někoho málem zabila – a vyrazila z parkoviště.

Díky večernímu semináři jsem jako každé úterý a každý čtvrtek zahučela do nejhustšího odpoledního provozu. Pensacola se svými padesáti třemi tisíci obyvateli sice nebyla právě největším městem na světě, a dokonce ani na Floridě, ale když se, jak to vypadalo, v ulicích ocitli všichni najednou, vyvolávala dojem světové metropole.

Několikrát jsem ještě odbočila, na poslední chvíli jsem se vyhnula obrovské koloně, až jsem po celé věčnosti konečně dorazila k domu, v němž jsem spolu se čtyřmi nejbližšími přáteli obývala horním patro. Fasáda domu se v posledních slunečních paprscích rozzářila tak jasnou rudou barvou, až se zdálo, že budova stojí v plamenech. Raději jsem na ni ještě jednou pohlédla, a pro jistotu i podruhé, abych se ujistila, že tomu tak opravdu není, protože u těch chaotů by to nebylo tak nepravděpodobné.

Ale ne, šlo opravdu jen o sluneční paprsky, které jen rozzářily jindy matnou červenou barvu a stejně tak i zeleně orámovaná členěná okna a bílou barvu verandy. Pouze střešní tašky zůstaly dál špinavě hnědé a matné, jako vždycky.

Odstavila jsem auto u krajnice, vypnula motor a posbírala svoje věci. Ale sotva jsem zabouchla dveře a udělala nanejvýš tři kroky směrem k domu, došlo mi, že jsem zapomněla na blokovou pokutu, a tak jsem si povzdychla, otočila se na podpatku a začala v autě prohledávat prostor u spolujezdce. Na sedadle lístek nebyl, stejně tak ani v postranní přihrádce nebo mezi předními sedačkami.

Zoufale jsem si odfoukla z obličeje blonďatý pramen vlasů. Pěšinka uprostřed byl hodně špatný nápad mé kadeřnice, protože teď mi kratší prameny padaly do očí, zatímco ty delší zůstávaly poslušně tam, kam patřily – vzadu na zádech. Přitom jsem nový střih vůbec nepotřebovala. Liz a Teagan mě prostě odtáhly do kadeřnictví a já jsem se tam spontánně rozhodla, že vyzkouším něco nového. Toho rozhodnutí už jsem teď ale skoro litovala.

„Kde ten… ha!“ Nahnula jsem se ještě víc přes sedadlo a osahávala rukou podlahu. Po chvíli jsem nahmatala něco odporně vlhkého. Byl to zmačkaný, teď už spíš kašovitý papír, z něhož odkapávala voda. Spadl samozřejmě zrovna do té části prostoru pro nohy, kde do sebe mohl v klidu nasávat vodu kapající z ventilace. Skvělé! Prostě skvělé!

Znovu jsem zamkla auto, vystoupala po schodech a otevřela dveře do domu. Ve vstupní chodbě se nacházely dveře do přízemního bytu, kde žil náš pronajímatel pan Oakley. Alespoň jsem doufala, že ještě žije, protože jsem starého pána už dost dlouho ani nezahlédla. Vpravo vedly schody do našeho sdíleného bytu.

Nezvyklé bylo, že shora ke mně nedoléhala žádná hudba. Obyčejně zněly z jednotlivých pokojů ty nejrozdílnější hudební žánry, jako kdybychom se chtěli navzájem přehlušit – o což jsme se občas skutečně pokoušeli. Pan Oakley byl naštěstí nahluchlý a svoje naslouchadlo častěji vypínal než zapínal.

Otevřela jsem dveře do bytu, hodila do pokoje batoh a také blokovou pokutu, která už se mezitím proměnila v jakousi odpornou hmotu a pravděpodobně bude dávno nečitelná, a zamířila jsem rovnou do kuchyně. Cestou jsem zaslechla hlasy mých dvou spolubydlících: Liz a Coleho. Jediná další žena z naší skupinky seděla u kuchyňského stolu nad grafickým tabletem a s tužkou v ruce. Druhou si zastrčila za ucho prošpikované více kroužky a náušnicemi, než jsem dokázala spočítat. Vlasy – od naší nedávné společné návštěvy kadeřnice zářivě zelené – jí vepředu padaly do očí, zatímco na zátylku a na pravé straně hlavy je měla vyholené nakrátko. Jako obyčejně na sobě měla svetr s dlouhými rukávy, šortky a plyšové ponožky, protože jí byla neustále zima. Dokonce i v létě. Což ale nevysvětlovalo ty krátké kalhoty, ale tohle téma jsme spolu probíraly tolikrát, že už mě to ani neudivovalo.

Ti dva si mě ještě nevšimli, a zatímco Liz divoce kreslila do tabletu, nohy natažené na druhé židli, Cole stál zády ke mně u sporáku. Zůstala jsem stát ve dveřích, posunula jsem si brýle na nose a dopřála jsem si dost času, abych si ho mohla pořádně prohlédnout.

Krátké hnědé vlasy měl rozcuchané, jako kdyby si je dnes už několikrát pročísnul prsty, což dělal vždy, když byl v rozpacích. Odsud jsem viděla jen dva z jeho piercingů, které měl v uších, další zdobil jeho levé obočí. Pořádně seprané bílé tričko už vykazovalo malou díru ve švu, ale bylo to jeho oblíbené, s logem nejmilejší rockové skupiny, takže si ho nejspíš bude oblékat do konce života. Ovšem jestli půjde ještě několikrát s našimi spolubydlícími Parkerem a Lincolnem do fitka, mohlo by mu být brzy malé. Podle mě však žádné svaly navíc nepotřeboval. Byl spíš šlachovitý typ, který vypadal už jen kvůli své výšce štíhleji než ostatní kluci. Nedávno se mu ale začala podezřele napínat látka kolem paží. Zamrkala jsem a pak jsem pokračovala v jeho pozorování. Jako obvykle měl na sobě jednoduché, nízko posazené džíny a stál bos na studených kuchyňských kachličkách. Pro Liz tohle představovalo noční můru, ale i na toto téma už se tu konala spousta debat, a tak jsem to ponechala bez komentáře. Místo toho jsem se chvíli zaměřila na to, co se odehrávalo ve mně. Co jsem cítila.

Bylo tam… nic. Srdce nepádilo. Ruce se nepotily. Žaludek se nechvěl. Ani jsem nezrudla. Prostě nic. Cha!

K pohybu mě nakonec pohnulo kručení v žaludku. Nevzpomínala jsem si, kdy jsem dnes naposledy něco snědla, a po semináři a šílené cestě domů jsem byla už pořádně vyhladovělá.

„Ahoj Sophie, jaký jsi měla den?“ zeptal se mě Cole a krátce ke mně vzhlédl od hrnců, ve kterých něco míchal. Vytetované vzory a obrazy, které pokrývaly obě jeho paže, se mu při každém pohybu rozvlnily, jako kdyby byly živé. Nezáleželo, jak často jsem je už viděla – pokaždé mě fascinovaly stejně. Zvlášť když já sama jsem neměla kérku ani jednu.

Odtrhla jsem pozornost od Coleho tetování a nasměrovala jsem ji k hrncům, ze kterých se kouřilo. Neměla jsem sice tušení, co to tam vyrábí za pokrm, ale alespoň to nebylo cítit spáleninou, což mě naladilo opatrným optimismem. Přesto stál od poslední kuchyňské katastrofy hned vedle v rohu hasicí přístroj. Jen tak pro jistotu.

„Měla mizerný den,“ odpověděla za mě Liz, jako kdyby jí k takovému závěru stačil jediný krátký pohled do mé tváře.

Uprostřed cesty k ledničce jsem se prudce zastavila, otočila směrem k ní a opřela si ruce v bok. „Jak jsi na to přišla?“

Než mi stačila odpovědět, zaslechli jsme, jak se někde v bytě otevřely dveře. Hned nato se do kuchyně dovlekl Parker. Zastavil se ve dveřích, pohlédl nejdřív na jednu a pak na druhou a zeptal se. „O co jde?“

„Sophie měla mizerný den,“ vyhrkli Cole a Liz zároveň, zatímco mně nezbylo než zaskřípat naštvaně zuby.

Svoje spolubydlící jsem měla ze srdce ráda. Opravdu. Ale někdy… někdy jsem měla chuť každičkému z nich zakroutit krkem. A nejen proto, že jsme už víc než jednou jen o vlásek unikli smrti, když některý z nich zase nevypnul sporák nebo vytopil koupelnu, ve které zůstala ležet na plné obrátky běžící žehlička na vlasy.

„Rozumím,“ odvětil Parker, prošel kolem mě a vzal si z ledničky energetický drink.

Neměla jsem sice ani tušení, kolik je hodin, ale nejspíš už začal živě vysílat a chystal se hned zase vrhnout do dalšího dobrodružství ve světě her, při kterém mu budou fandit tisíce diváků. Možná ale jen pařil online se svojí přítelkyní Teagan – a už zase vysoko prohrával.

Všichni moji spolubydlící měli něco společného s počítačovými hrami, počítači a jinými kreativními činnostmi. Cole byl schopný game designer, Elíza vášnivě ráda kreslila webové komiksy, a dokonce i Lincoln se dokázal na celé hodiny ponořit do úkolů z kurzu kybernetické ochrany. Parker sice studoval nějaký obor v oblasti obchodu a managementu, ale to jen proto, aby mohl nadále co nejefektivněji vést svoje už vybudované podnikání s herními streamy. A já? Já jsem se potýkala se vzorci, pokusy, teoriemi a fyzickými zákony, na hony daleko od barevného a napínavého světa gamingu a IT.

„Je mi jedno, co si myslíte,“ namítla jsem a zahrnula jsem širokým gestem všechny v místnosti. Potom jsem odstrčila Parkera a vzala si z ledničky sendvič z rána. S ním jsem potom vyšla z kuchyně, ale neodpustila jsem si ještě poslední slovo: „Dneska je náhodou skvělý den!“

Dokonce ten nejlepší. Protože dnes jsem slavila výročí. Přesně před měsícem jsem se totiž konečně osvobodila. Ne od univerzity se všemi jejími semináři, domácími úkoly, praktickými cvičeními a tutoriem – kurzem doučování prváků – které jsem si nechala vemluvit. Vždyť jsem trčela uprostřed semestru a už počátkem prosince mě čekaly závěrečné zkoušky. Ale podařilo se mi vysvobodit se z citů k jednomu zcela konkrétnímu spolubydlícímu. Spolubydlícímu, který se o tom nikdy, nikdy a opravdu nikdy nedozví. Zvlášť ne o mých toužebných myšlenkách nebo naprosto nemístném chvění v žaludku, kdykoliv se na mě podíval nebo se mě náhodně dotkl. A už vůbec nemluvě o probděných nočních filmových maratonech, kdy jsem kvůli myšlenkám na něj a na nás dva nedokázala usnout, spotřebovala přitom celou hromadu kapesníků a spořádala sama celá balení zmrzliny.

Konečně.

O tohle vítězství mě nic a nikdo nemohl připravit. Dokonce ani Cole Springman.

Kapitola 2

COLE

Nedokázal jsem si představit, že by k tomu jednoho dne mohlo opravdu dojít, ale přesto se to přesně teď stalo. To, co znělo jako pouhý stupidní titulek lákající k prokliku v širém světě internetu, se bohužel stalo mojí realitou: zamiloval jsem se.

Přesně tak. Já. Cole Springman. Jsem. Se. Zamiloval. A to ne jen tak do někoho, nýbrž zrovna do ženy, o které jsem téměř s jistotou věděl, že jakmile se to dozví, dostane záchvat smíchu. Následovaný záchvatem dušnosti, protože… no jo, přece jen tu mluvíme o Sophii. Pokud by se nezačala dusit, tak by při útěku přede mnou a mými city zakopla, za něco by se zachytila nebo by spadla přes neviditelnou překážku na zem. Skutečnost, že vůbec dodnes dokázala přežít, hraničila se zázrakem.

A já jen mohl doufat, že ji nedorazí moje novinka.

Dnes ráno jsem si předsevzal, že jí konečně o svých citech řeknu, ale všechno potom dopadlo úplně jinak. Sophie zaspala o něco víc než obvykle, a tak vyběhla překotně z domu, aniž by s námi prohodila jediné slovo. Dokonce si s sebou zapomněla vzít i sendvič. Často jsme jezdívali do kampusu spolu. Studovali jsme sice na různých univerzitách, jejich budovy ale spolu přímo sousedily. Dnešek byl ovšem jedním z těch dní, kdy měla Sophie přednášky od rána do večera, zatímco já jsem musel na první hodinu až v poledne.

A protože jsem ještě k tomu dřív končil, stál jsem teď u sporáku v kuchyni a pokoušel se uvařit pro své spolubydlící něco jedlého. No dobře, taky proto, že jsem měl hlad a mohl se tak zabývat něčím jiným než všemi těmi scénáři „co by bylo, kdyby“, které se odehrávaly v mé hlavě.

Ne že bych k žádné ženě ještě nikdy nic necítil, koneckonců jsem nebyl žádný mizera ani děvkař, co si nabrknul každý týden novou. Vesměs se jednalo o běžné vztahy, jen netrvaly nijak zvlášť dlouho. Několik dní, týdnů, měsíců. Déle to nikdy nevydrželo. Většinou jsem to byl já, kdo vztah ukončil, jakmile si partnerka začala malovat plány do budoucna, které bychom zcela jistě nezrealizovali. Nebo mi dala kopačky ona, protože jsem s ní právě tu společnou budoucnost nechtěl plánovat, případně jsem se dostatečně citově nezapojoval. Jenže, upřímně řečeno, proč taky? Byli jsme mladí, ještě jsme studovali a kdo měl, k čertu, vědět, kde za pár let budeme a co budeme dělat? Já jsem to každopádně nevěděl a neměl jsem chuť se k něčemu zavazovat. Hloupé bylo, že moje přítelkyně to viděly jinak. Přinejmenším tohle měly dosud všechny společné.Nepočítal jsem s tím, že bych se jednou doopravdy pořádně zamiloval. Dokonce ani v případě Sophie. Protože ona nebyla jen moje spolubydlící, nýbrž ke všemu ještě i nejlepší kamarádka. Horší už to být nemohlo, nebo snad ano?

Člověk by řekl, že žít s někým v jednom bytě a poznávat jeho každodenní návyky spíš odrazuje. Omyl! Neodrazovalo mě dokonce, ani když Sophie měla svoje dny a těmi svými vražednými výkyvy nálad tady každému naháněla strach. Jak byla obvykle milá a vstřícná, během těchto pár dnů v měsíci by si nás všechny spíš dala k snídani. Nebylo tedy divu, že jsem si vedl kalendář a zajistil pokaždé včas dostatečný přísun čokolády. Což ode mě nebyl žádná laskavost – tady šlo o přežití nás všech.

Když odcházela z kuchyně, díval jsem se za ní o trochu déle, než bych měl, ale potom jsem se zase zaměřil na bublající hrnce, zatímco můj mozek běžel na plné obrátky. Zaregistroval jsem Sophiinu přítomnost a cítil na sobě její pohled ještě předtím, než vešla do kuchyně, nebo než pronesla jediné slovo.

Kdy jsem se vůči ní stal tak vnímavým? Odkdy se na ni soustředily veškeré moje smysly, sotva se třeba i jen přiblížila?

Zatraceně – neměl jsem ani tušení, kdy to vzniklo.

Věděl jsem jen, že musím něco podniknout. A to hned.

Dobře, hned poté, co zase vyjde ze svého pokoje a v kuchyni už nebudou shromáždění všichni spolubydlící. Nebo bych za ní měl raději zajít a promluvit si s ní v jejím pokoji? Nebo snad v mém? Možná bych se měl předtím ještě převléct nebo… nevím… vytvořit romantickou atmosféru a tak něco?

„Co to bude?“ Parker nahlédl do hrnců, jejichž obsah jsem poctivě míchal, aby se nepřipekl víc, než bylo obvyklé.

„Špagety,“ odpověděl jsem příkře a odstrčil jsem ho, protože pro mě bylo momentálně nejdůležitější uhlídat, aby se uvařily přesně al dente. I když jsem dodnes pořádně nepochopil, co to vlastně znamená. Nebo jak se to dá vlastně zjistit. Uměl jsem vytvářet celé herní světy a naprogramovat je tak, že z nich šílel každičký hráč, ale správně uvařené těstoviny pro mě zůstávaly tajemstvím.

Parker tiše hvízdl a oznámil: „Nechte mi něco na později!“ Pak odešel zase zpátky do svého pokoje.

Rychle jsem pohlédl na můj mobil, který ležel vedle mě na kuchyňské lince. Nemýlil jsem se – Parker právě streamoval. Naštěstí už mu vypomáhalo víc než dost moderátorů, kteří kontrolovali jeho chat a dokázali v případě nutnosti rázně zakročit, takže mě dnes večer nebylo nutně zapotřebí. Přesto jsem na něj po očku dohlížel. Už jen přesvědčit Parkera, aby připustil, že potřebuje pomoc, bylo dost náročné, takže jsem nechtěl připustit, aby znovu propadl svým starým návykům a zcela se vyčerpal.

„Ach jo, zatraceně!“ Liz práskla tužkou o stůl a vstala prudce od stolu.

„Co se děje?“ zvolal jsem, ale to už Liz s tabletem a tužkou v rukách rázovala pryč, aniž by mě poctila jediným pohledem.

OK. Tak nic. Však ona už se přihlásí, až bude potřebovat pomoc – nebo až bude zase jednou hledat jeden ze svých bůhví kolika tisíců kousků oblečení a obviňovat mě, že jsem ho zapral. Přitom se to stalo jen jednou. No dobře, možná čtyřikrát nebo pětkrát, ale vážně: jiní lidé by byli vděční, kdyby jim někdo pral jejich špinavé prádlo. Ale Liz? Ta ne. Zato já jsem na to byl zvyklý z domova. Se čtyřmi sourozenci a dvěma rodiči pracujícími na celý úvazek to ani jinak nešlo.

Byl jsem tak ponořený do myšlenek, že mě zpátky do reality přivedlo až nenadálé bublání a syčení.

„To ne!“

Honem jsem vypnul sporák, natáhl se po utěrce a stáhl hrnec z varné desky. Nad dřezem jsem špagety rychle scedil. Ovšem teprve v tu chvíli mi došlo, že jsem je předtím neochutnal. Do háje. Ale co, určitě budou i tak al dente. Vypadaly přinejmenším uvařené, a tudíž pojídatelné, a to se počítá, nemám pravdu?

Vtom přitáhlo moji pozornost další hlasité klokotání. Sakra! Jedním skokem jsem byl zpátky u dřezu a bleskově jsem strhl ze sporáku malý hrnec, z něhož už vroucí omáčka stříkala až na kytičkové kachlíčky. No skvěle. Kdyby mě tak viděla máma a strýc Pietro, nebo dokonce babička! Sklidil bych od nich pořádný záhlavek.

Jídlo hrálo v naší rodině tradičně důležitou roli, což mi neustále vysvětlovali tím, že máme polské, italské, řecké a mexické předky a z každé z těchto kultur jsme si přinesli do rodiny ty nejlepší kulinářské speciality. Podle mého názoru jsme jednoduše jen rádi jedli. Většina mých příbuzných opravdu výborně vařila, ale u mě se ten talent bohužel ještě plně nerozvinul.

Opatrně jsem odložil hrnec s omáčkou stranou a vypnul jsem sporák. Poté, co jsem v létě málem způsobil katastrofu, protože jsem jej nechal nedopatřením zapnutý, jsem si na to dával pozor. Možná pomohl i lístek, který dodnes visel na ledničce a Sophiiným písmem varoval: Běda ti, jestli ještě jednou necháš zapnutý sporák a všechny nás zabiješ!

Sophie se vrátila do kuchyně samozřejmě právě ve chvíli, kdy jsem byl zaměstnaný odstraňováním stop mé skorokatastrofy a drhl mokrým hadrem barevné kachlíčky, abych z nich dostal stříkance. Byla u mě na takové situace zvyklá, a tak to nijak nekomentovala. Místo toho znovu strčila hlavu do ledničky a vyndala si odtud pár věcí. Když potom vytáhla z držáku na nože jeden dlouhý s obrovskou čepelí, cítil jsem, že teď je pravá chvíle, abych se do toho pustil. Čert vem všechny přípravy. Byli jsme tam sami. Teď byla ta správná chvíle. A pokud tím ještě k tomu zabráním nehodě, vylepším si navíc i karmu.

„Mohli bychom si trochu promluvit?“ zeptal jsem se jí, odhodil hadr do dřezu a opatrně jsem jí odejmul z ruky ten ostrý nůž.

„Jo, jasně, co to… Hele! Ještě ho potřebuju.“

„Raději ne,“ zadrmolil jsem tiše, odložil jsem nůž na stranu a nasměroval Sophii jemně, ale rozhodně pryč od pracovní linky. „Kromě toho ti ta věc nedělá dobře.“

„Ta věc je salát, blbečku!“ kontrovala. V hnědých očích za skly brýlí se rozzlobeně, ale i pobaveně zablýsklo.

„Při tvém štěstí z něj ještě dostaneš otravu jídlem, protože ho někdo dostatečně neumyl.“

Sophie protočila panenky, ale neodporovala mi. Protože právě to už se opravdu stalo – nenápadný salát ze supermarketu nás tenkrát dostal skoro všechny, což při jedné koupelně a jediné toaletě v bytě nebyla právě dobrá zkušenost ani příjemný zážitek.

Rázně jsem ty vzpomínky odehnal a ukázal jsem směrem k mému pokoji, do kterého se šlo přímo z kuchyně. Lincoln dostal druhý pokoj na téhle straně bytu, zatímco Sophie a Liz měly pokoje naproti, u vchodu. Parker si zařídil svůj herní ráj na konci chodby, vedle společného obývacího pokoje a zároveň hned vedle koupelny. Šťastlivec.

Sophie si smutně povzdychla a naposledy toužebně pohlédla na salát, rajčata a okurky, načež mě poslušně následovala do mého pokoje, kde jsem za námi zavřel dveře. Usadila se s naprostou samozřejmostí na posteli, přitáhla si k bradě kolena a vyčkávavě na mě hleděla.

Tvrdě jsem polkl, protože se mi najednou zatraceně pořádně stáhlo hrdlo, a nervózně jsem si mnul piercing v levém obočí. V mých představách byla celá ta věc tak nějak snadnější. A v poněkud uspořádanějším prostředí. Jak to, že mě nenapadlo předtím uklidit? Mohl jsem alespoň sebrat z podlahy všechny ty prázdné krabice od pizzy a také plechovky od energetických nápojů, rozeseté po celém pokoji. Naštěstí se aspoň nikde kolem nepovalovalo špinavé prádlo, což ale bylo bohužel to jediné plus.

Postel nebyla pořádně ustlaná a povlečení k sobě neladilo. Pravý horní roh jednoho z mnoha plakátů skupin a videoher, kterými jsem polepil stěny, se před časem odloupl a můj pracovní stůl u okna ani nebyl vidět, neboť ho pokrývaly dva velké monitory, notebook, nekonečná spousta lístků s poznámkami, zapomenuté hrníčky od kávy, knihy a spousta kreseb. A na podlaze pod stolem stál počítač a moje stará tiskárna, která fungovala, jen když jsem do ní dvakrát pořádně kopl. Jinak tu byla už jen skříň, několik činek a spousta volného místa na podlaze uprostřed, kde jsem mohl cvičit nebo jen tak ležet na zádech a zírat do stropu. Kupodivu se mi právě tak rodily v hlavě ty nejlepší nápady.

Ve srovnání s ostatními pokoji byl ten můj nejmenší, zato jsem měl přístup na balkón přes verandu za domem, stejně jako i Lincoln ve vedlejším pokoji. Občas jsme tam venku večer sedávali a celé hodiny si jen tak povídali. Co kdybych vzal Sophii na balkón? Bylo by to víc romantické? Přála si vůbec romantiku? Měl by si člověk při vyznávání lásky kleknout na kolena?

Ne, člověče. A teď už se konečně seber!

Vždyť stačilo prostě vyslovit ta slova a všechno bude jasné, nemám pravdu? Koneckonců jsme byli nejlepší kamarádi, a tak už to nějak zvládneme.

„Cole.“

„Hm?“ Zvedl jsem hlavu a zastavil se. Sophie na mě mířila prstem. A sakra. Ani jsem si neuvědomil, že jsem před ní začal z rozrušení chodit sem a tam.

„Posaď se a řekni mi, co se děje. O čem se mnou chceš mluvit?“

Proč to všechno tady vlastně vyvádím, zpropadeně? Ach ano, protože už jsem si to nedokázal nechat pro sebe. Nevzpomínal jsem si, kdy se moje city vůči Sophii změnily, jen jsem věděl, že tomu tak je. A vidět ji sedět tak napjatou na posteli – na mojí posteli! – mi to zrovna neulehčovalo.

Měla tak dlouhé vlasy, že se skoro dotýkaly matrace, a hrály veškerými nádhernými blonďatými odstíny, jaké si jen člověk dokázal představit. Už dva týdny je nosila jinak, mírně zvlněné a vepředu trochu kratší, takže jí ze strany padaly do čela a do očí. Nevěděl jsem, jak k té změně došlo, ale líbilo se mi to. Dokonce hodně. Jako všechno na ní. Například její oříškově hnědé oči, které v určitých situacích velice připomínaly Bambiho a měly na mě i stejný vliv – jen zřídkakdy bych jí dokázal něco odepřít. Přesněji řečeno nikdy.

Sophie se moc často nelíčila, ale pokud ano, pak si vždy zvýraznila oči. Stejný efekt měly i brýle s tmavými obroučky. Zprvu jsem se ptal, jestli je nenosí jen z módních důvodů, jenže pak při jejich hledání narazila přímo přede mnou do komody na chodbě a div si neroztříštila koleno. Od té doby jsem věděl, že tu věc potřebuje, aby vůbec něco viděla a nevydávala se v nebezpečí víc, než u ní bylo už tak obvyklé.

Věděl jsem také, že není spokojená se svou postavou, protože zůstávala hubená nezávisle na tom, jak hodně jedla – a tahle žena toho dokázala zdlábnout víc než my čtyři dohromady. Nosila jen zřídkakdy krátké kalhoty nebo sukně, skoro jako kdyby nechtěla ukazovat nohy. Nohy, které byly stejně hezké jako všechno ostatní na ní.

Zamračila se. „Jestli na mě budeš ještě chvíli takhle zírat, budu mít mindrák,“ vyhrkla a poklepala vedle sebe na postel.

Tentokrát jsem tu němou výzvu poslechl a posadil se na postel vedle ní. V bezpečném odstupu. Což bylo směšné, vždyť jsme se znali už celé roky. Narazili jsme na sebe v kampusu krátce před začátkem prvního semestru, když jsme oba právě hledali byt. Přesněji řečeno jsme se seznámili přímo před černou tabulí s inzeráty nabízejícími bydlení a spontánně jsme se rozhodli, že zkusíme sdílené bydlení. Aniž bychom se znali déle než pět minut.

Zní to bláznivě? Však to taky bylo bláznivé. Krátce poté jsme zjistili, že najít ve městě dvoupokojový byt je naprosto nemožné, a tak jsme si jednoduše najali větší a hledali další spolubydlící. Nejdřív se k nám přidal Lincoln, potom Liz a jeden další spolubydlící, který se k nám ale nehodil. Jednoho dne si po další z mnoha prohraných her UNO prostě sbalil věci a odešel. Potom se k nám nastěhoval Parker a od té doby se tato konstelace nezměnila.

Ach jo, už zase jsem zabloudil myšlenkami jinam. Ale copak jsem mohl tušit, že bude tak těžké vyznat se někomu ze svých citů? Přitom jsem se obvykle nijak nedržel zpátky a říkal věci rovnou, bez zábran. Jenže tady a teď jako by si jich můj mozek vytvořil stovky. Pěkně děkuju.

„Dobře, takže…“ Zhluboka jsem se nadechl, abych dostal pod kontrolu divoké bušení srdce, a bezděčně jsem začal točit náramky štěstí na levém zápětí. Většinu z nich jsem nasbíral na konferencích a koncertech, dva mi darovaly moje malé neteřinky. Ten úzký černý byl od Sophie – dárek k narozeninám před dvěma roky.

„Ano…?“ Naklonila tázavě hlavu na stranu a snažila se vyhledat můj pohled, protože už jsem zase uhýbal očima. Otřel jsem si zpocené ruce do kalhot, znovu jsem se k ní obrátil, otevřel jsem pusu – a úplně zkameněl. Sakra. Sakra. Sakra! Slova mi zůstala trčet v krku.

„Cole?“ dorážela na mě Sophie, když jsem ze sebe už déle než minutu nedostal  ani hlásku. Její hlas pomalu nabíral starostlivý tón.

„Já…,“ spustil jsem a vzápětí jsem si odkašlal. „Takže… ehm…“

„Anooo?“ Pozvedla tázavě obočí.

Ven s tím. Jednoduše to řekni! Však ono to nějak dopadne.

„Já… já jsem se… zamiloval.“

Oči se jí náhle rozšířily. „Oh.“

„Tedy… ehm… do tebe.“ Zhluboka jsem se nadechl a vyslovil jsem ta slova znovu, plynule, aniž bych od ní odvracel pohled: „Zamiloval jsem se do tebe, Sophie.“

Kapitola 3

SOPHIE

Ticho.

Napjaté mlčení.

Zamrkala jsem. Počkala. Pak jsem znovu zamrkala. Až poté jsem se odvážila připustit si jakoukoli myšlenku aukázat nějakou reakci.

To měl být vtip, nebo ne? Musel to být vtip. Tohle přece nemohl myslet vážně!

Ani jsem si nevšimla, že se můj pohled odtrhl od jeho tváře plné očekávání ateď horečnatě přelétával zjednoho rohu pokoje do druhého, potom nahoru ke stropu anakonec začal těkat po podlaze.

Cole si odkašlal. „Co se děje? Hledáš něco?“

„Skrytou kameru.“ Ta slova mi vyklouzla zúst, než jsem si vůbec stačila uvědomit, co to vlastně říkám. Ale to mi přece nemohl mít nikdo za zlé.

Celý rok. Celý zatracený rok jsem bojovala scity ktomuhle muži. Potlačovala jsem je, ignorovala, polykala avečer jsem se vyplakávala do spánku, protože měl přítelkyni. Jak často jsem se sama sebe ptala, jestli nejsem špatný člověk jen proto, že si přeju něco, co jsem nemohla mít? Protože moje přání znamenalo roztrhnout od sebe dva lidi, kteří spolu vypadají jako pár šťastní?

Ale nevyjádřila jsem se dokonce ani tehdy, když Cole vlétě vztah sMallory náhle ukončil– aona mu vzápětí poslala dopis setřpytkami. Protože on mi tím nenadálým rozchodem znovu ukázal, že nemá odlouhodobý vztah zájem. Že na to jednoduše není ten správný typ, akdybych ho konfrontovala se svými city, dřív nebo později by mi zlomil srdce. Nehledě na to bych tím přišla onejlepšího kamaráda, což prostě nepřipadalo vúvahu. Tohle přátelství nepřekoná nic. Nic. Už vůbec ne nějaké pitomé city.

Atak jsem se časem smířila stím, že ze mě azColeho nikdy pár nebude– arozhodla jsem se, že takhle to nemůže pokračovat dál. Takové poblouznění bývá stejně jen otázkou času. Když se žena tak úzce přátelí smužem jako já sColem, je pravděpodobné, že časem jeden znich pojme ktomu druhému hlubší city. To bylo naprosto normální. Přesto mi trvalo dost dlouho, než jsem se přes všechno přenesla. Odva měsíce avypracovaný dvanáctibodový plán později jsem si Coleho Springmana konečně vytloukla zhlavy aměla jsem svoje myšlenky apředevším srdce zase pod kontrolou.

Dokázala jsem to. Byla jsem šťastná. Zase jsem byla volná, proklatě! Akčemu to všechno? Jen aby si mě teď vzal Cole stranou abez varování mi sdělil, že ke mně něco cítí? Že se do mě zamiloval? Zamiloval? Do mě?

To mohl být opravdu jen krutý vtip. Nemohl se mi teď přece vyznat ze svých citů, poté, co jsem celý rok strávila tím, že jsem bojovala stím pitomým zbožňováním anakonec se ze všeho dostala? To nebylo fér!

„Soph…“ Vhlase mu rezonovala zmatenost. „Nemám tady skrytou kameru.“

Jen pomalu, téměř neochotně jsem mu znovu pohlédla do tváře. Zřejmě to myslel opravdu vážně– nezaznamenala jsem ani šibalské jiskření vhnědých očích, ani zrádné cukání koutků úst. Žádný, ani ten nejnepatrnější náznak, že by to myslel jinak. Apřesto…

„To není vtip?“ ujišťovala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Pochybovačně jsem přimhouřila oči. „Ani sázka skluky? Ani nějaká vtipná internetová výzva nebo něco podobného?“

Cole si povzdychl, zůstal ale trpělivě sedět, ačkoliv mi bylo jasné, jak těžké to pro něj musí být.

„Myslím to naprosto vážně, Sophie.“

Vhrdle mě lechtal nevěřícný smích, ale zatím jsem ho ještě potlačovala. „Ty ses… do mě… zamiloval?“ Posledním slovem jsem se div nezadusila amusela jsem si několikrát odkašlat.

„Ano.“

Vdálce ječely sirény záchranky apřehlušovaly přátelský zvuk cvrčků. Někde vbytě bouchly dveře avzápětí odtud dolehlo až knám tlumené klení– jednoznačně Lizino.

Zatímco jsem to všechno vnímala, stejně jako skutečnost, že sedím, jako už tolikrát, na Coleově ledabyle ustlané posteli, obklopená prázdnými hrnky od kávy, plechovkami akartony od pizzy, připadala mi ta situace čím dál bizarnější. Naprosto mimo realitu. Apokud to přece jen byla pravda, pokud si můj nejlepší kamarád jen nenamlouval něco, co neexistovalo, pak měl osud opravdu špatný smysl pro humor. Hodně, hodně špatný.

Proč si Cole uvědomil, že ke mně něco cítí, zrovna teď? Teď? Poté, co jsem se já zbavila citů kněmu? To si to nemohl ujasnit před pár měsíci? Nebo ještě lépe… nikdy?

Boj shysterickým smíchem jsem prohrála. Vydral se mi zhrdla zprvu jako potlačované vyprsknutí, potom už jsem se nedokázala ovládat ani vteřinu anahlas jsem vybuchla smíchy.

„Sophie…?“ Cole měl ve tváři zamračený, trochu istarostlivý výraz, ale já jsem jen vrtěla hlavou.

Když už se smích jednou spustil, nešlo přestat. Jen jsem si mezi smíchem alapáním po vzduchu přiháněla vzduch máváním.

„Promiň, jen je to…“ Znovu jsem vyprskla. „Ty… ty ses… zrovna…“ Slova, která mi vylétávala zúst, ale nedávala žádný smysl. „Musím… Dej mi chvilku!“ dostala jsem ze sebe konečně avstala jsem.

Někde vpodvědomí, tam, kde ještě bezvadně fungovala část rozumu, jsem věděla, že snastalou situací nenakládám právě dobře. Avšak jedna moje mnohem větší část se jednoduše nedokázala přestat smát. Dokonce ani tehdy, když jsem mířila ke dveřím Coleho pokoje amálem při tom zakopla opohozenou plechovku– no dobře, zakopla jsem oni azapotácela jsem se, ale každopádně jsem aspoň nespadla na nos. Zato jsem se teď smála oto víc atak hystericky, že mě bolelo břicho azačala jsem se dusit.

Což ale bylo lepší než začít plakat, nebo ne? Než se poddat narůstajícímu zoufalství, že Cole si uvědomil city ke mně zrovna tehdy, když já jsem se přenesla přes ty své.

Proklatě. Tady si snámi nezahrála zpropadená karma, ale podělané načasování. Protože horší už si Cole vybrat nemohl.

Klopýtala jsem naslepo chodbou rovnou do svého pokoje. Nejspíš hraničilo se zázrakem, že jsem tu cestu přestála bez… Jauvajs! Rozzlobeně jsem si třela bok. Od kdy měla ta komoda vchodbě tak špičaté rohy?

No nic. Spěchala jsem dál, zavřela za sebou dveře asdivoce tlukoucím srdcem jsem se oně opřela. Přímo před očima mi explodovaly barvy zařízení mého pokoje. Zatímco Cole udržoval svůj pokoj vpřevážně tmavých atlumených barvách, já jsem si ten můj vybavila pestrými barvami vzbuzujícími radostnou náladu. Dvě zdi byly sice bílé, stejně jako zbytek bytu, ale tu vpravo od dveří jsem natřela teplou, sluneční žlutou. Byla to akce během jedné mlhavé noci krátce po mém nastěhování. Když jsem zavřela oči, cítila jsem ještě dnes vůni barvy smíšenou svůní pizzy sextra porcí sýra. Cole aLincoln mi smalováním pomáhali. Někdy pozdě večer jsme si pak vnaší nové oblíbené pizzerii objednali jídlo, usadili se mezi kýbly na podlahu přikrytou igelitovou fólií acelé hodiny jsme si povídali asmáli se. Atak jsem díky těm dvěma pociťovala radost, kdykoli jsem na tu stěnu podívala, apokaždé se mi okamžitě vybavila vzpomínka na první krásné chvíle vnašem sdíleném bydlení.

Odrazila jsem se od dveří azamířila jsem kpohovce natočené kežluté stěně. Měla stejně zářivou barvu akupily se na ní jeden vedle druhého pestrobarevné avyšívané polštáře. Útulnější místo pro mě neexistovalo, atak jsem klesla shlubokým povzdechem do polštářů. Dva znich přitom odletěly dolů apřistály na plyšové bílé předložce, ale nedala jsem si tu práci anechala je tam ležet.

Televize stále ještě ukazovala nehybný obraz– předtím jsem zastavila film, protože jsem si chtěla dojít do kuchyně pro něco kjídlu. Jenže kdo mohl tušit, že můj plán udělat si lahodný salát se spoustou dresinku skončí vyznáním lásky?

Zoufale jsem odkopala zbylé polštáře unohou. Když mě Cole požádal orozhovor, počítala jsem se vším možným. Vnitřně jsem se dokonce obrnila pro případ, že se stalo něco strašlivého– že onemocněl někdo zjeho rodiny, že se chystá odstěhovat nebo že mi oznámí, že by se chtěl dát zase dohromady se svojí ex. Apotom mě možná požádá, abych mu pomohla získat Mallory zpět, protože jsme se znaly zněkolika společných seminářů.

Ale tohle? Že mi najednou vyzná lásku? Zrovna poté, co jsem úspěšně absolvovala svůj program odvanácti krocích adíky němu se přes to všechno konečně přenesla? Stím jsem rozhodně nepočítala. Tohle určitě nebylo součástí mého programu.

Co jsem teď měla dělat? Existoval nějaký krok třináct? Hloupá otázka– samozřejmě, že ne. Nakonec jsem to byla já, kdo ten plán už před léty vypracoval, pak několikrát přepracoval avyzkoušel auzpůsoboval ho skamarádkami, dokud nebyl dokonalý. Aten plán se nejmenoval: Jak ho přimět, aby se do mě zamiloval? Nýbrž: Jak se ztoho dostat, aniž by získal třeba jen nejmenší podezření, že jsem do něho byla zabouchnutá!

À propos… prudce jsem vstala azamířila kpsacímu stolu, kolem regálů ustěn mého pokoje, které hrozily, že se brzy nejspíš rozpadnou, pokud do nich nastrkám ještě další knížky, cédéčka, BluRay disky akazety. Ano, kazety– patřila jsem klidem, co si umějí vážit devadesátek arádi by je byli zažili.

Stůl stál vrohu vedle velkého, členěného okna, na jehož parapetu trůnila moje sbírka květin. Bylo tam všechno od kaktusů přes aloe vera– dárek od Coleho– amalou kapradinu až po palmu ze zahrady mého dědečka. Obyčejně mi pohled na ně vykouzlil úsměv na tváři, jenže teď jsem byla příliš zaměstnaná prohrabováním jedné zásuvky za druhou. Dokonce jsem srachotem odsunula také oranžové křeslo, které mi sloužilo jako pracovní židle, abych mohla nahlédnout ido koše na papíry, ale ani tam jsem vytoužený lístek nenašla. Kam jsem ho jen zašantročila?

Prolistovala jsem veškeré zápisky zpřednášek aškolní učebnice, nahlédla ipod notebook anakonec jsem jednu po druhé vyprázdnila idekorační úložné krabice snádherně kýčovitým kytičkovým vzorem. Nic. Kam se poděl můj plán? Soustředěně apomalu jsem přejížděla pohledem po pokoji. Zavrhla jsem možnost, že bych ten list papíru zastrčila za jeden zplakátů skupin zdevadesátek. Bože, co když jsem ho zapomněla vkapse ukalhot? Byl už mezitím prací den? Apřežil ho můj papír splánem?

Nakonec jsem rychle vstala avrhla jsem se na batoh. Postupně jsem zněj všechno vyndala arozložila na podlaze: knihy, dva zápisníky, propisky, nabíjecí kabel, tampóny, dva obaly od dávno snědených energetických tyčinek, kapesníky, náplasti, balzám na rty, řasenku, cestovní kartáč na vlasy aještě mnohem víc. To, co jsem hledala, jsem pak prsty nahmatala až úplně na dně– značně zmuchlaný list papíru. Uf.

Opatrně jsem papír rozložila, vyhladila ho apotom jsem očima přelétla všechny kroky, které jsem si zapsala už před léty. Některé věci už byly přeškrtnuté, poté co jsme je skamarádkami otestovaly aohodnotily jako ne právě účinné, zato časem přibyly další body. Celkem jich bylo stále ještě dvanáct. Ne třináct. Akrok číslo dvanáct sliboval člověku čirou svobodu. Jak se tedy stalo, že jsem si tu svobodu směla užívat sotva měsíc? Zmyšlenek mě vytrhlo zaklepání. Bezděčně se mi napjaly veškeré svaly na těle.

„Ano?“

Dveře se otevřely akmé úlevě se vnich neobjevil Cole, nýbrž Liz. Evidentně se mi chystala něco říct, ale když zaznamenala nepořádek vmém jindy vždy uklizeném pokoji, nakrčila nos. „Všechno vpořádku?“

„Ne. Tedy ano. Já… Já nevím.“

Zamračila se. „Vypadáš, jako kdybys poprvé vživotě nedosáhla nejvyššího počtu bodů,“ prohlásila pak žertem.

„Kdyby šlo je oto,“ zamručela jsem.

Přitom jsem studium brala vážně. Dokonce velice vážně. Anedosáhla jsem pokaždé nejvyššího počtu bodů, jak tvrdila Liz. Ale ve většině případů ano, protože abych se udržela mezi nejlepšími, vydávala jsem ze sebe všechno. Ale to byl zcela jiný příběh.

Liz zkřížila paže na hrudi aopřela se zády orám dveří. „Chceš si otom promluvit?“

Vytáhla jsem obočí tak vysoko, až byl zázrak, že mě ztoho nezačala okamžitě bolet hlava. Potom jsem si pomalinku posunula brýle na nose aprohlížela jsem si ji odshora dolů.

„Ty se mnou otom chceš mluvit? Zrovna ty?“ ujišťovala jsem se pro jistotu, protože Liz nebyla právě člověk, se kterým se dalo mluvit ocitech. Nebo oproblémech. Stakovými záležitostmi jsem vždy šla nejdřív za Colem. Tedy až na tu věc stím hloupým zbožňováním. To bylo tajemství, okterém se neměl nikdy dozvědět. Kromě toho to bylo za mnou. Už celý měsíc jsem si užívala svobodu bez nechtěných, pitomých citů kněkomu, koho jsem nemohla mít. Byla jsem šťastná… Ateď si Cole klidně nakráčí avysype na mě svoje vyznání. Tak to ne. Vžádném případě. Chtěla jsem tu šťastnou dobu zpátky. Ato okamžitě!

Liz protočila panenky. „Když to na mě bude příliš osobní nebo intimní, přivolám sem Linca, aby mě vystřídal.“

Tohle byla tak typická Liz, že jsem nemohla jinak než vyprsknout smíchy. Zároveň mi udělalo neuvěřitelně dobře dostat tím ze sebe všechny ty nahromaděné emoce. Smíchem, který nebyl ani hysterický, ani nevěřícný jako ten, co mě přepadl vColeho pokoji.

Aniž by vyčkala odpovědi, vešla Liz dovnitř azavřela za sebou dveře, aby náš rozhovor nemohl nikdo slyšet. Očividně jsem se zmýlila apřipisovala jí méně jemnocitu, než kolik ho ve skutečnosti měla.

„Takže?“ zeptala se znovu.

„Cole se do mě zamiloval,“ vyhrkla jsem poté, co jsem se sebou několik vteřin bojovala. „Přinejmenším si to myslí.“

Bylo to venku. ALiz nevypadala ani trošičku překvapeně! Jak to, že není překvapená? Jak mohl někdo vnímat takový výrok jinak, než jako by mu někdo sebral půdu pod nohama? Jak to?!

Ale ona jen řekla: „Okay!“ apřikývla, jako kdyby pro ni bylo Coleho vyznání naprosto logické, zatímco já jsem byla stále ještě úplně bez sebe. „Co teď budeš dělat?!“

„To netuším,“ přiznala jsem zlomeným hlasem. „Mojí první reakcí bylo, že jsem se rozesmála azačala hledat skrytou kameru.“

Zašklebila se. „Jauvajs.“

„Hele, nemyslela jsem to ve zlém. Je to jen tak… tak…“ Zvedla jsem ruce do vzduchu, ale nenacházela jsem vhodná slova, kterými bych tu situaci popsala.

Absolutně nečekané? To nejhorší načasování vhistorii nejhorších načasování? Abyla to vůbec pravda? Opravdu ke mně Cole choval city sahající za hranici přátelství? Právě ten Cole, který sice byl určitě schopný vztahu aměl už několik přítelkyň, tyto vztahy mu ale každopádně nijak dlouho nevydržely. Ateď tvrdil, že cítí něco ke mně? Nebo si to jen namlouval? Byla jsem pro něj jednoduše jen sázkou na jistotu, protože jsme byli kamarádi?

Při té představě jsem pocítila úzkost, protože tahle verze by byla skoro ještě horší, než kdyby ke mně nikdy nepocítil to, co cítím… jsem cítila já kněmu. Ale to už bylo pryč azašustění lístku vruce splánem mi to ještě jednou důrazně připomnělo.

„Proč mu neukážeš ten svůj slavný dvanáctibodový plán?“ navrhla Liz, které neušlo, co to svírám vprstech. „Umě letos vlétě bezvadně zafungoval.“

„Utebe, umě aupěti jiných holek, to ano. Ale tvůj bývalý žije vAustrálii,“ připomněla jsem jí. „Nemusíš se sním potkávat každý den. Dokonce několikrát za den.“

Jen pokrčila rameny. „Přesto fungoval. Autebe aColeho přece taky zabral, nebo ne?“

Měla jsem pocit, že mě nachytala, azaraženě jsem semknula rty. „Jak tě napadlo, že…?“

„Ach, zlato. To jako vážně?“ Prostor pokoje zaplnil její zvučný smích. „Cole je tady jediný, kdo si nevšiml, oco jde, ato proto, že je to idiot. Ale pro nás všechny ostatní to bylo naprosto očividné.“

Jak, prosím!?

„Ty… co?!"

Ztváře jí náhle zmizelo pobavení anahradil jej soucitný výraz. „Řekla jsem, že to bylo očividné pro všechny.“

Ach. Ach!

„Kromě toho jsi se mnou letos vlétě prošla každý jednotlivý krok svého plánu. Opravdu sis myslela, že nerozpoznám ten vzorec, když jsi najednou ty sama začala pořádat filmové večery, klidila se Colemu zcesty atrávila čas súplně novými lidmi? Jak to vlastně dopadlo stím rande zbodu jedenáct?“

Protočila jsem panenky. Předposlední bod stanovoval jít na rande sněkým jiným, aby se člověk ujistil, že plán zafungoval. Aopravdu zafungoval. Ben byl úžasný aza celý večer sním jsem ani jednou nemusela myslet na Coleho. No dobře– jednou, ale opravdu jen na chvilinku.

„Párkrát jsme se sešli abylo to milé, ale před nějakou dobou se naprosto odmlčel.“ Pokrčila jsem rameny, protože mi to sice přišlo líto– ataké zbabělé, ale nijak zvlášť se mě to nedotklo. Prožili jsme pěkné chvíle, jenže na motýlky vbřiše nedošlo.

Liz to odmávla rukou. „Jeho smůla. Ale oco mi vlastně šlo: Ten program přece funguje, nebo ne?“

„Přesně tak.“ Liz odhodlaně přikývla. „Proč by tedy neměl zabrat iuColeho?“