EXIT © Belinda Bauer, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lumír Mikulka, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3602-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-3603-4 (mobi)

přeložil Lumír Mikulka

Sarah Adamsové – mé laskavé, chytré,

trpělivé redaktorce, která je jedna z milionu.

PRVNÍ ČÁST

Práce

Klíč byl pod rohožkou.

Jako obvykle.

Felixe Pinka ta předvídatelnost uklidňovala – i když předvídatelným výsledkem byla smrt.

„Tak jdeme na to,“ řekl Chris a zasunul klíč do zámku.

Chris mluvil až příliš mnoho, ale Felix na to nikdy nic neříkal. Usuzoval, že to bude nervozitou. On sám už dávno přestal být nervózní. Teď si odkašlal, upravil si manžety a následoval svého komplice dovnitř.

Dům byl cítit práškem, jaký pokrývá vnitřek lahviček s léky. To se stávalo často.

Stáli v předsíni a Chris zavolal: „Haló?“

Kromě toho, že kdesi tikaly hodiny, se neozval žádný zvuk. Ne tedy skutečné hodiny, to Felix poznal, ale jakási věc na baterie, vydávající tichý falešný tikot, aby si lidé mysleli, že za své peníze dostávají hodnotu jako ze starého poctivého světa.

Na třetím schodě si všiml kousku papíru složeného do malé stříšky jako jmenovka na svatbě.

NAHOŘE

Zvedl ho a ukázal lístek Chrisovi, jenž vykročil po schodech nahoru. Felix papír několikrát přeložil a uložil do aktovky, pak se chytil zábradlí. Byl od přírody opatrný, ale pokud bylo třeba udělat nějakou práci, nabíralo nad opatrností navrch vědomé úsilí.

Chris na něj čekal na odpočívadle schodiště.

„Haló?“

„Dobrý den.“ Odpověď byla tichá a slabá.

Ve velké přední ložnici ležel v posteli muž. Záda a hlavu měl podložené polštáři a byl natočen čelem k arkýřovému oknu nabízejícímu výhled na podobné okno na druhé straně silnice.

„Rufus Collins?“ zeptal se Felix.

Muž v posteli slabě přikývl.

„Já jsem John a tohle je Chris.“

Pan Collins znovu přikývl, jako kdyby věděl, proč tam jsou – a pak zavřel oči.

Felix si vybral jméno John, protože se mu zdálo, že navozuje pocit kompetentnosti. Margaret mívala lékaře jménem John Tolworth, který jí připadal kompetentní docela dlouho. Nebyla to jeho vina, že ho porazila smrt.

Ta je nakonec porazí všechny.

Ležící muž Chrisovo pravé jméno neznal. Bylo to tak nejlepší.

Vedle postele stála židle, Felix se na ni posadil a položil aktovku na zem vedle sebe. Na nočním stolku nebylo pro všechny prášky a kapesníky místo.

Láhev s plynem už tam byla. Z matného šedého kovu, jako u malého akvalungu, připojená dlouhou průhlednou hadičkou k plastové masce, která spočívala muži pod bradou. Z masky vedla vytahaně působící smyčka z gumy – kolem krku a pak přes uši, takže se mu trochu sklopily. Jedna kostnatá ruka muže v posteli masku ochranitelsky zakrývala, jako by ji někdo mohl ukrást.

„Přinesu další židli,“ promluvil Chris a odešel z místnosti.

Felix se podíval na pana Collinse. Byl starý, ale nejspíš ne starší než on, což znamenalo pětasedmdesát. Jenže tenhle muž byl nemocný, a z toho plynul ten rozdíl: vypadal na sto. Jeho nažloutlá kůže se mu na tvářích a na čele natolik vytáhla, že se zdálo, jako by se hodlala roztrhnout. Když dýchal, v krku mu chrastilo, jako by si potřeboval odkašlat, ale neměl na to sílu.

Chris přisupěl s malým dřevěným křesílkem a s hlasitým žuchnutím ho položil na druhou stranu postele.

Pan Collins otevřel oči a rukou sevřel masku.

„Promiňte,“ řekl Chris.

Nemocný znovu zavřel oči.

A pak čekali.

V domě bylo takové ticho, že Felix slyšel zezdola falešný tikot hodin. Venku sem tam projela auta a pan Collins oddechoval. Každý nádech zněl trochu jinak než ten předchozí, jako by pokaždé znovu objevoval, jak se má dýchat, a snažil se přijít na to, který ze způsobů je nejlepší. Některé nádechy byly krátké a zadýchané, jiné dlouhé a sípavé. Jedinou konstantou zůstával slabý chrapot.

Felix si složil ruce do klína jako kněz a čekal.

„Kolik máme času?“ řekl Chris a podíval se na dveře.

Felix měl hodinky, ale nepodíval se na ně. „Není kam spěchat,“ odtušil.

Byla to pravda. Takhle to bývalo často. Málokdy to šlo rychle. A občas se to nestalo vůbec…

Buď se to stalo, anebo nestalo.

A oni pak mohli, nebo nemohli.

Konečný výsledek byl samozřejmě nevyhnutelný, ale v krátkodobém horizontu se exitýr musel naučit být trpělivý.

Felix byl trpělivý vždycky. Pohrával si vlastně s tím, že by si místo Johna nechal říkat Job, jenže jméno Job by vzbuzovalo zájem způsobem, jaký jméno John nevyvolávalo nikdy. A zájmu bylo třeba se vyhnout. Za každou cenu.

Ale stejně jako Job – čekal. Oba čekali.

Hodinu.

Dvě.

Felix se musel snažit, aby neusnul. V noci se mu spalo špatně, ale přes den často usínal. Nikdy však při práci. Studoval poličku a vzpomínal na zápletky těch knih, které sám kdysi četl. Od Dickense. Tolkiena. Vzpomínal na svou svatbu a snažil se vybavit si každého hosta. Chris řešil sudoku s bifokálními brýlemi na špičce nosu. Felix si s bifokálními brýlemi nikdy nerozuměl. Očařka, paní… jméno už si nepamatuje, mu řekla, že na svůj věk vidí dobře, což ho docela uklidnilo. Ztratil manžetový knoflíček. Otravné. Ale vždycky si schovával náhradní knoflíčky, takže nejspíš bude mít nějaký, který by se hodil…

Z úcty k nemocnému polkl zívnutí, ale pocit, že se mu propláchla dýchací soustava, se nedostavil. Četl, že když se zaváděly poprvé železné plíce, pacienti umírali, i když dýchali, protože se nepočítalo s občasným vzdechnutím. Jen dýchat nestačilo. Předpokládal, že je to pravda. V dnešní době si člověk musel dávat velký pozor.

Venku procházely kolem domu děti. Čas na cestu domů. Felix si to teď kupodivu vybavoval lépe než kdy dřív. To dlouhé plahočení. Těžká taška. Předstírané rvačky, které se někdy změnily v opravdové. Když se podíval na své ošoupané boty a odřená kolena, v břiše mu kručelo. Měl jen čaj…

Felix si tiše položil aktovku na kolena.

Pan Collins otevřel oči a podíval se na něj.

„Nebude vám vadit, když se najím?“ zeptal se Felix zdvořile.

Pan Collins se zatvářil neurčitě pobaveně. „Prosím,“ zašeptal.

„Můžu vám přinést něco k jídlu nebo k pití?“

Pan Collins téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Felix vytáhl červenou termosku s tartanovým vzorem a alobalový kvádr, z něhož se po rozbalení vyklubal sendvič. Jahodový džem na bílém chlebu – dětská chuť, které se navzdory svému věku a vážnosti nikdy nedokázal zbavit.

Zažil přídělový systém. Muž v posteli ho pozoroval, jak okusuje sendvič a usrkává čaj.

Děti venku přešly a nastalo ticho.

Hodiny předstíraly, že tikají.

Chrisovi klesla brada na hruď a ústa se mu pootevřela.

Felix dojedl sendvič a dopil čaj, pak vytřepal z kapsy čistý kapesník, otřel do sucha malý hrneček a našrouboval ho zpátky na vršek termosky. Alobal složil do úhledného čtverce pro budoucí použití. Obojí vložil zpět do aktovky spolu se zašpiněným kapesníkem a potichu zavřel víko.

Než ho stačil zacvaknout, pan Collins si zvedl masku k obličeji.

„Děkuji,“ zamumlal a zemřel.

• • •

Shrnutí akce se konalo v nedaleké kavárně.

Nebylo moc o čem mluvit, ale Chris si objednal tousty se šunkou a sýrem, kávový koláč a velké kapučíno.

Felix už předtím samozřejmě jedl, ale objednal si čaj, aby Chrisovi dělal společnost.

Zatímco čekali na jídlo, řekl Chris: „Já už to dál nedělám.“

Vypadal, jako by čekal hádku, ale když se žádná nedostavila, pokračoval: „Už je toho na mě moc. Všechno to umírání.“

Felix zamíchal sáček čaje v konvici. „Tak jo,“ řekl, jako by se chystal něco dodat, ale pak to neudělal. Jen nechal své tak jo viset mezi nimi.

Pravdou bylo, že se Chrisovi nedivil. Samozřejmě byl zklamaný, že Chris odchází, protože to znamenalo, že si bude muset zvykat na někoho nového. Taky měl pocit, že se Chris vzdává důležité práce. Už tak jich bylo málo.

Geoffrey to vždycky říkal v nesouvislých nočních telefonátech, když občas volal Felixovi domů.

Potřebujeme víc takových, jako jsme my, říkal Geoffrey často. Dobrých chlapů připravených jít do toho. Protože když to neuděláme my, kdo to udělá? To mi řekni, Robe. Když ne my, tak kdo?

Geoffrey mu většinou říkal Robe. Felix si často myslel, že Geoffrey je možná opilý, a ani by mu neměl za zlé, kdyby byl. Geoffrey trpěl Parkinsonovou chorobou a musel používat hole a někdy i invalidní vozík, takže Felix měl pocit, že má nejspíš právo opít se, kdykoli dokáže udržet sklenici u úst, aniž by se rozlila.

Nikdy se s ním ovšem nesetkal. Ani nevěděl, kde bydlí. Exitýři si na anonymitu dávali velký pozor. Geoffrey podporoval používání pseudonymů a vždycky Felixe nabádal, aby nikdy nemluvil po telefonu s nikým, kdo tvrdí, že zastupuje exitýry.

Chrání nás to všechny, Robe, říkal úsečně. Sdílené tajemství je poloviční tajemství.

Byl to Geoffrey, kdo je pojmenoval exitýři.

Jako mušketýři, chápete? řekl Felixovi při více než jedné příležitosti. Všichni za jednoho a jeden za všechny. Koneckonců ne každý si může dovolit jet do Švýcarska. A Felixe přitom napadlo, jestli to má znamenat, že si Geoffrey nemůže dovolit jet do Švýcarska.

Čiperná žena s vlasy staženými do zlatého drdolu položila na stůl před ně jídlo a Felix se bleskově vrátil od vlastních myšlenek zpátky do kavárny.

„Co myslíš?“ zeptal se Chris, jako by si chtěl nechat svůj úmysl vymluvit, ale Felix se o to nepokoušel. Pravidlem exitýrů bylo, že každý má právo na rozhodnutí – Chris měl právo odejít ze skupiny, stejně jako jejich klienti měli právo odejít ze života; bez odsuzování a zpochybňování či pokusů o přesvědčování k přijetí opačného názoru.

A navíc… Pokud to Chris chce vzdát, pak Felix cítil, že už možná není tou správnou osobou, aby byl exitýrem.

Nebyl neochvějný.

Neochvějnost už nebyla v módě, ale byla to vlastnost, kterou Felix vždy obdivoval. Rád si myslel, že pro Margaret byl neochvějně manželem. Dokonce i poté, co ho nechala samotného s jejich vzpomínkami.

Dokonce i potom.

Neochvějně.

„Johne?“

„Ano?“ Felix měl na moment okno, ale pak si vzpomněl, že se ho Chris zeptal, co si myslí o tom, že chce opustit exitýry.

Odkašlal si tedy a odtušil: „Naprosto to chápu.“ Chris vděčně přikývl, jako by Felix jeho rozhodnutí nějak aktivně podpořil. Chris si ukousl obrovské sousto z toustu, načež mu od spodního rtu sjela dlouhá nit roztaveného sýra a přistála mu na tmavomodré kravatě.

Felix sebou škubl, ale podařilo se mu potlačit nutkání, aby Chrisovi sýr z kravaty setřel. Chris nebyl jeho syn.

Chris dojedl sendvič bez dalšího sýrového incidentu, pak snědl dort a vypil kapučíno.

Byli nabádáni, ať za svými klienty jezdí veřejnou dopravou, aby nemohlo být na kamerových záznamech jejich auto. Společně došli na zastávku Bristol Temple Meads, kde mu Chris podal ruku a řekl Hodně štěstí, Johne. Felix mu odpověděl něco podobného a pak Chris odešel na vlak domů. Felix si myslel, že bydlí někde poblíž Winchesteru, ale nebyl si jistý.

Došel pěšky tři kilometry na autobusové nádraží a nastoupil do autobusu zpátky do Severního Devonu.

Mabel na něj čekala v předsíni, aby do něj zabodla pohled, a u zadních dveří byla louže.

Dobře mi tak, pomyslel si. Podíval se na hodiny. Byl pryč už devět hodin. Příště požádá slečnu Knottovou odvedle, aby si Mabel vzala k sobě. Slečna Knottová vždycky přerušovala jejich procházky, aby se ho vyptávala na Mabel, jako by to byla vítězka mezinárodní výstavy psů, a ne voříšek s dechem, který by mohl strhávat barvu.

Otevřel dveře do zahrady a Mabel mu věnovala mdlý pohled říkající, že teď už je pozdě, než se pomalu odšourala ven.

Vyčistil loužičku pomocí sportovní stránky včerejšího Telegraphu a láhve bělidla. Umyl si ruce a položil aktovku na kuchyňský stůl. Vyndal z ní termosku, pak ji vymyl a obrátil ji i s plastovým kelímkem dnem vzhůru na odkapávač, aby vše uschlo. Rozbalil alobal, ve kterém měl předtím sendvič, oklepal z něho drobky a utěrkou setřel skvrnu od marmelády. Pak složil alobal znovu do čtverce, uhladil ho a strčil do druhé zásuvky dole – kde zůstal spolu s dalšími sobě podobnými a sbírkou papírových a plastových sáčků, gumiček a provázků.

Nakonec vytáhl stříbrnou láhev s oxidem dusným a průhlednou plastovou masku a otřel je od…

všeho

… a vložil obojí do dvou samostatných nákupních tašek. Zítra láhev vezme s sebou a hodí do popelnice poblíž knihovny, kde potřeboval prodloužit výpůjčku knihy o migračních trasách mořských ptáků. A masku a hadičku hodí pozítří někomu jinému do popelnice na tříděný odpad.

Felix se vždycky nerad zbavoval důkazů. Připadalo mu to všechno tak nějak špinavé. To, co exitýři dělali, samozřejmě nebylo nezákonné, to si důkladně prověřil. Pokud aktivně nepomáhali klientům. Nepřesvědčovali je. Neobstarávali jim láhve s oxidem dusným – neboli, jak tomu Geoffrey říkal, „nástrojem smrti“. Dokud tam jen seděli a přihlíželi konci života, bylo všechno v pořádku. Klient zemřel rychle a bez bolesti a rodina si mohla být jistá, že jejich milovaný nezemřel sám, aniž by se oni sami nějak podíleli na jeho smrti. Všichni dostali, co chtěli. Občas pojišťovny ošidili o pár pojistek, ale protože předpokladem pro smluvní pojistné plnění by bylo zbytečné protahování a utrpení, měl Felix svědomí křišťálově čisté. I tak by ale bylo pošetilé nechat někde ležet cokoli, co by mohlo podezřívavou mysl přimět k nepříjemným otázkám ohledně toho, co se zprvu jevilo jako zcela očekávaná smrt nevyléčitelně nemocného pacienta. A Felix Pink hlupák nikdy nebyl.

Otevřel rohovou skříň. Jeho vlastní láhve s oxidem dusným byly za krmivem pro psy. Zajistil si je od téhož zubaře, kterého mu doporučil Geoffrey a který se na nic neptal – po třetím nebo čtvrtém úmrtí, u nějž byl. Paní Casperová – na pohled milá žena s onemocněním motorického neuronu. Do té doby už toho Felix viděl dost na to, aby věděl, jak snadný a laskavý konec to životu přináší. Pravidelně si kupoval čerstvou láhev, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Jednoho dne ji bude potřebovat a ona bude tam. Spíš dříve než později, předpokládal. I když samozřejmě ne dříve než Mabel, protože v dnešní době bišonků a pudlů by si nikdo nechtěl adoptovat starého opelichaného voříška – a zvlášť ne starého opelichaného voříška, který si libuje ve strkání čenichu do liščích bobků.

Ale až Mabel odejde, potom přijde jeho čas…

Mabel měla včera večer jehněčí se zeleninou, takže si myslel, že by se dnes večer měla vyhnout červenému masu. Možná Tuňákové překvapeníčko nebo Kuřecí terina. Podržel plechovku na délku paže, aby dokázal přečíst složení Kuřecí teriny, a s rozčarováním zjistil, že obsahuje pouze sedm procent masných produktů. Masné produkty. To ponechávalo otevřená dvířka pro možnost, že část z oněch sedmi procent ani nebude kuřecí. Felix dumal, jaké maso by mohlo být o tolik méně lákavé než kuřecí, že ho výrobci prostě nazvou „masem“, místo aby řekli, jak to je, a vytrubovali to na etiketách.

Mabel ho šťouchla čenichem do lýtka.

„Dobře, dobře,“ uklidňoval ji. Vyklopil feně do misky Tuňákové překvapeníčko a položil misku na malou plastovou podložku chránící podlahu před rozlitou vodou.

Než se s patřičným respektem ke svým kyčlím narovnal a znovu se podíval dolů, Mabel už Tuňákové překvapeníčko slupla a vyčkávavě k němu vzhlédla. Nevšímal si jí a pomalu šel do jejich ložnice uklidit svůj tmavomodrý plášť. Letos to bylo naposledy, co si ho na sebe bral, pokud ovšem nepřijde náhlé ochlazení.

Chvíli stál u otevřených dveří a pragmaticky si prohlížel svůj šatník.

Dny, kdy si Felix Pink kupoval oblečení, skončily. Poslední trojbalení slipů si koupil před rokem a ponožky, které má, už uvidí jeho konec. Byl to zvláštní pocit – že ho ponožky přežijí.

I když se to samozřejmě týkalo i jiných věcí.

Poslední dům.

Poslední auto.

Felix přemýšlel, s jakou jemností rozlišování by to mohl sledovat. K jak běžným věcem by se dalo klesnout. Poslední sprej s pěnou na holení? Poslední sklenice džemu? Někdy ho napadlo, jestli se jeho poslední myšlenka nebude týkat půl litru mléka v lednici, které přijde nazmar.

Měl tři obleky – tvídový, tmavomodrý proužkovaný a černý – a pět košil: čtyři bílé a jednu s tlumeným venkovským kostkovaným vzorem. Ta byla určena na práci venku, i když on ji nosil jen na zahradě. Dvoje kalhoty – jedny šedé, jedny hnědé –, tři kravaty a tři páry bot. Jedny byly pevné hnědé brogue, jedny lesklé černé do rakve a omylem i jedny mokasíny, které nikdy nenosil, protože mokasíny jakéhokoli typu nenáviděl.

Tmavomodrý plášť pověsil na věšák vedle krátké béžové bundy na zip.

Felix byl s většinou svého šatníku smířený, ale béžová bunda na zip ho stále rozčilovala. Margaret ji před lety koupila v Marks & Spencer a Felix z toho byl tajně zděšený. Nebyl žádný dobrodruh, ale ani ve snu by ho nenapadlo, že bude nosit něco tak usedlého. Tak seniorského. Přesně v takových bundách vídal staré muže už celá desetiletí. Často s odpovídající placatou čepicí a vycházkovou holí. Mlhavě si vzpomínal na svého otce ve stejné bundě a dost možná i na svého dědečka. Skutečnost, že Margaret zřejmě považovala tuto bundu za vhodný oděv pro něj ve věku čtyřiašedesáti let, ho poněkud zasáhla.

Problém spočíval v tom, že nyní ji nosil pořád! Bylo v ní teplo, ale ne horko. Prala se v pračce, uschla během chvilky, vypadala jako nová a hodila se ke všemu ostatnímu v jeho šatníku, takže elegantní věci vypadaly neformálně a ty neformální zase elegantněji. Felix strávil deset let hledáním něčeho vhodnějšího, čím by onu bundu nahradil, až se konečně obnosí, jenže ona se nikdy neošoupala a on byl až příliš typickým mužem své generace na to, aby ho napadlo něco vyhodit, když to bylo ještě dokonale použitelné, třebaže pokaždé, když si ji oblékl, prodělával existenční krizi.

Zavřel dveře skříně, sešel dolů a pustil si záznam odpoledního pokračování soutěžního pořadu Countdown.

Mabel mu dala štěkotem najevo, že potřebuje, aby jí pomohl dostat se na pohovku.

Margaret by Mabel na pohovku nikdy nepustila, ale když už byla pryč, Felix si řekl: Proč ne? Ze zavrzáním kloubů vstal, aby fenu zvedl na sousední polštář, ale než se stačil sehnout, sama vyskočila vedle něj a vrhla se na jeho vyhřáté místo.

„Jdi pryč, Mabel,“ přikázal přísně, ale ona ho ignorovala.

„No tak,“ řekl a dloubl do ní. „Kde máš místečko?“

Mabel předstírala všechny příznaky smrti, kromě koulení očima, a Felix si povzdechl. Tohle byl Margaretin důvod proč ne. Další věc, ve které měla Margaret pravdu. Mabel byla velmi odhodlaná fena a tuto bitvu s Felixem nikdy nevzdala. Jediné, co jí pokaždé zabránilo v tom, aby ji také vyhrála, byla jeho fyzická schopnost zvednout ji a přemístit. Felix měl podezření, že kdyby Mabel disponovala stejnou schopností, pak by on právě v tuto chvíli sledoval Countdown ze zahrady, s nosem přitisknutým k oknu obývacího pokoje.

Nechal ji, kde byla, a místo toho šel do kuchyně a tam se posadil, aby dokončil puzzle.

Vždycky se považoval za úspěšného řešitele těchto skládaček, a tak se rozhodl pro velmi náročnou sněhovou krajinu se soby, rozdělenou na dva tisíce dílků a nazvanou Mrazivá pustina. Cesta touto pustinou se ale stala utrpením… Sobi nebyli problém. Měl je prakticky kompletní. Problém byl sníh. Felix měl čtyři rohy a většinu okrajů a rovněž několik náhodných kousků bílého sněhu či modré oblohy, které se na správná místa ale dostaly spíše díky štěstí než díky úsudku. Většina sněhu a chomáčů žluté trávy stále zůstávala v krabici v depresivní změti. Felix skládačku sestavoval už skoro půl roku a málokdy našel správná místa pro víc než pár dílků denně. Totálně to přehnal, ale nerad se vzdával.

Zvedl dílek s trsem trávy. Vypadal jako stovky jiných trsů, ale věděl, že je to ten samý trs, který ho pronásleduje už několik týdnů. Důkladně prozkoumal všechny možné varianty, sklonil se s lupou nad obrázek na krabici, aby mohl porovnat každý drobný detail – roztřepenou hnědou trávu, hladký bílý sníh dole na zemi –, a přesto se zdálo, že tento trs patří do úplně jiné skládačky. I tak nad ním Felix patnáct minut dumal, než ho odložil na zítřek a sebral z hromádky kousek oblohy. Bleděmodrý, bezvýrazný, se třemi výřezy a jedním výčnělkem. Nevěděl, jak se částem dílků správně říká ani jestli ty části vůbec mají nějaká správná jména, ale on jim říkal takhle: výřezy a výčnělky. Ne že by na tom ovšem záleželo: všechny byly buď na špatném místě, nebo měly špatný odstín modré.

Na krabici stálo VĚK 8+. Felix si odfrkl.

Zazvonil telefon, podrážděně mlaskl a zamračeně pohlédl na hodiny. Bylo po deváté, takže to mohl být jedině Geoffrey. I před devátou mu málokdy volal někdo jiný než telemarketéři, a to byli v současnosti většinou roboti. Felixovi se skoro zastesklo po starých dobrých časech, kdy zavěšoval skutečným lidem.

„Robe?“ ozval se Geoffrey. „Chris to vzdává!“

„To mi řekl,“ přisvědčil Felix.

„To je škoda,“ odtušil Geoffrey. „Nemůžeme si dovolit ztrácet lidi. Máme tolik práce.“

„Opravdu?“ zeptal se Felix poněkud překvapeně.

„Samozřejmě. Máme tady záplavu.“

„Záplavu?“

„Vážně,“ potvrdil Geoffrey. „Volá nám dvacet lidí týdně.“

Felixe překvapil nízký počet, který Geoffrey považoval za záplavu – zvlášť když věděl, že ne všichni z nich budou považováni za vhodné klienty. Exitýři existovali proto, aby pomohli lidem s nevyléčitelnou nemocí, pro které byl jejich život kvůli bolesti už nesnesitelný. Geoffrey mu už dávno řekl, že se nezabývají tím, aby umožnili ukončit život někomu, kdo je „jenom trochu otrávený“.

Felix byl zklamaný, že je po jejich službách tak malá poptávka, jenže mohli jen sotva inzerovat ve Zlatých stránkách. Jejich činnost byla provozována v tichosti a informace se šířily jen díky opatrnému ústnímu podání. Vše fungovalo na základě instinktu, důvěry a utajení a skutečnost, že se ozvalo pouze dvacet telefonátů týdně, musela znamenat, že potřeba je mnohem větší.

Proto potlačil zklamání a zeptal se: „A kolik je exitýrů?“

„Sedm,“ řekl Geoffrey. „Teď už šest.“

Nyní byl Felix opravdu překvapený. Netušil, že jich je tak málo. Nikdy nad tím číslem nedumal, ale kdyby musel, tipoval by tak stovku podobně smýšlejících lidí rozesetých po celé zemi. Ale zřejmě by prohádal. Nějak si vždycky představoval, že on sám je jen malou součástí mnohem větší sítě. Jako kolečko v přiměřeně velkém stroji. Samozřejmě ne bitevní loď nebo trysková stíhačka, ale třeba jako parní trakční stroj nebo kostelní hodiny. Bylo pro něj spíše zklamáním, když si uvědomil, že bude spíše pružinou v topinkovači.

Navíc ho trochu mrzelo, že mu Geoffrey říká Rob, když si musel zapamatovat jména pouhých sedmi vzácných frontových bojovníků.

Teď jich bylo šest.

Ale pak si uvědomil, že i kdyby si Geoffrey zapamatoval jeho jméno, znělo by John, což ani nebylo jeho pravé jméno, takže se urazil a zase mu odpustil ve stejném okamžiku. Tohle Felixovi šlo. V životě už ho naštvaly tak velké věci, že se mu mnohem snáz odpouštěly ty malé.

Geoffrey si povzdechl. „Divil by ses, jak je těžké najít nové dobrovolníky. Spousta, spousta lidí podporuje to, co děláme, ale málokdo to chce skutečně dělat. A mnozí z těch, kteří to dělat chtějí, prostě nejsou… vhodní.“

„To si dovedu představit,“ řekl Felix.

„Vážně,“ řekl Geoffrey. „S takovými věcmi člověk není nikdy dost opatrný.“

„Samozřejmě,“ řekl Felix. „Tak s kým budu pracovat teď?“

Exitýři vždycky pracovali ve dvojicích. Geoffrey říkal, že je to kvůli citové podpoře, ale Felix – vždycky uvažující jako účetní – se domníval, že je to proto, aby nikdo nic neukradl. On sám dělal téměř veškerou práci s Chrisem. Jen při svém prvním případu byl ve dvojici s energickou ženou středního věku jménem Wendy, která zřejmě krátce nato sama zemřela. Geoffrey mu řekl, že se udusila nějakou sladkostí během hodiny jógy, což Felixovi připadalo tak bizarní, že to musela být pravda.

„Postarám se o to,“ odpověděl Geoffrey, „a dám ti vědět.“

„Děkuji, Geoffrey.“

„Dobrou noc, Johne.“

Felix položil telefon a pak zavolal do obývacího pokoje: „Mabel, zahrada!“

Milující manželka a matka

Felix si na návštěvu své ženy a syna vždy oblékl svůj nejlepší oblek. Tmavomodrý proužkovaný, s bílou košilí a modrozelenou kravatou s argyllským tartanovým vzorem, kterou mu Margaret koupila, když si naposledy vzpomněla na Vánoce.

Nedělní jako do kostela. Tak tomu říkala. To už se dnes neslyšelo – ani žádné ze starých rčení. V těch nových se to hemžilo jen samými vulgarismy.

Bylo dokonalé dubnové ráno. Slunečné, ne však příliš horké a s mírným vánkem. Felix koupil v obchodě na rohu květiny. Žluté tulipány a docela pěkné, ale zabalené ve vrstvách igelitu a hnědého papíru, i když by si ve skutečnosti vystačily jen se starým dobrým motouzem, aby držely pohromadě.

Otevřel kufr auta, vytáhl termosku a skládací kempingovou židli a vydal se do kopce.

Margaret a Jamie byli pohřbeni vedle sebe na svahu s výhledem na celé město a dál za ním na ústí řeky. Bylo to krásné místo. Felix před mnoha lety zaplatil za dvě místa poblíž dubu, ale když umřel Jamie, pohřbili ho tady a Felix vyjednal koupi třetího místa vedle těch dvou původních. Ten, který měl ono místo původně jednou obývat, poznal, že za Felixovým podivným požadavkem se skrývá skutečná potřeba ten kousek půdy získat, zatímco u něj se jednalo pouze o zdráhavou potřebu mít kde skončit, a tak na obchodu pohádkově vydělal, ale Felixovi to nevadilo. Měl dost peněz a zbývalo mu jen málo na to, aby je utratil.

Teď se utěšoval vědomím, že až zemře, zaujme opět místo vedle své ženy a syna.

Stál u obou hrobů, zatímco se v nedalekém živém plotě předváděl kos.

„Ahoj, Margaret,“ zašeptal.

Kos mu odpověděl dlouhým, šťastným trylkem, ale na Margaretině náhrobku stálo jen:

MILUJÍCÍ MANŽELKA A MATKA

Felix si přál, aby si tehdy vybral jiný nápis. Tenhle už viděl v nesčetných nekrolozích, a tak mu – v době, kdy se vše mění – připadal bezpečný. Ale stále častěji ho napadalo, že to zní, jako by Margaret byla pouze manželka a matka, a to bylo velmi daleko od pravdy – třebaže teprve po její smrti Felix skutečně pochopil, že byla sluncem a on i Jamie jen dvě malé planety na oběžné dráze kolem ní, držené na místě její gravitací, osvětlené její září a vyhřívající se v jejím teple.

Všichni Margaret milovali. Milovali její laskavost, moudrost a humor a jeho se uráčili milovat jen proto, že byl s ní.

Ale když ho začala opouštět, odešli i její přátelé, až Felix zůstal s Margaret úplně sám. A pak zůstal úplně sám bez ní, a když zemřela, byl už tak vyčerpaný, že sotva dokázal myslet. Její pomalé umírání bylo jako parní válec, který se ho snažil přejet, zatímco on se potácel od obrubníku k obrubníku a snažil se vyhnout nevyhnutelnému. Často měl pocit, jako by zemřel i on, protože z něj nyní zbyl jen bledý stín, který visel jako bezvládná krajka u navždy zavřeného okna.

Bez tebe nejsem nic. Tohle měl vytesat do kamene.

Aspoň že u Jamieho to udělali správně…

VZAT PŘÍLIŠ BRZY TĚM,

KDOŽ HO VROUCNĚ MILOVALI.

Vroucně bylo Margaretino rozhodnutí. Felix nikdy předtím neviděl na náhrobním kameni slovo vroucně a připadalo mu to poněkud okázalé. Přeli se o to. Vlastně se hádali. Když si na to teď vzpomněl, byla to jediná pořádná hádka, kterou kdy s Margaret měli. Jedinkrát, kdy se kvůli něčemu opravdu rozzlobila. Ale samozřejmě pokaždé, když se teď podíval na ta slova, věděl, že měla pravdu a že vroucně je na kameni nejen podstatné, ale vlastně to nejdůležitější – a že byl nesnesitelně hloupý, když si myslel nebo říkal něco jiného.

Margaret měla ve všem pravdu. Stále se o tom každý den přesvědčoval. Kdykoli se Felix u něčeho zasekl nebo byl zmatený, ptal se sám sebe: Co by udělala Margaret? A odpověď mu přicházela, jako by ona byla přímo před ním a šeptala mu do ucha. Mladá a rozumná Margaret, samozřejmě. Ne stará, smutná Margaret, kterou opouštěl rozum a ztrácela se jí paměť a která mu pak sevřela ruku a řekla: Slib mi to! Slib mi, že se o Jamieho postaráš!

A on mohl říct slibuji jen proto, že nevěděla, že jejich syn už je mrtvý.

Felix hodil karafiáty z minulého týdne do živého plotu, pak umyl a znovu naplnil plastovou vázu vodou, kterou přinesl v láhvi, a naaranžoval nové tulipány. Obal složil do čtverce a položil ho pod kámen, aby ho neodfoukl vítr. Odnese si ho domů. Zrecykluje. Samozřejmě ve dvou různých krabicích. Obě nepohodlně velké, obě z plastu. A pak přijede náklaďák, který bude chrlit naftové zplodiny a přispěje svým kouskem k záchraně planety…

Rozložil skládací židli a posadil se.

Hřbitov se naplnil novým životem. Stromy zpívaly své šumivé písně, na okraji se proháněla drobná zvířátka a ptáčci a zdálo se, že každý vrabec a sýkorka nesou chomáčky trávy nebo peříčka. Kolem ztěžka prolétl čmelák, jako by měl zařazen špatný převod, a z živého plotu opět vyskočil kos, aby Felixovi ukázal pramínek oranžového balicího provázku.

Felix se usmál a zavřel oči. Tohle místo ho uklidňovalo a uzdravovalo. Dodalo mu sílu pokračovat. Doufal, že jednoho dne mu dodá sílu, aby všechno vzdal.

Nad hlavou se mu ozvali rackové. Okamžitě si vzpomněl na rybaření s Jamiem. Díval se, jak syn napichuje na háček proužek makrely, a bál se, že mu háček propíchne jemné prstíky… Já to ZVLÁDNU! Nech mě TO udělat! Felix se tiše uchechtl. Samozřejmě nic nechytili. Jak by mohli? Jamie byl tak vzrušený, že každých deset minut navíjel, aby zkontroloval návnadu. Odradil by tím i rybu s těmi nejsebevražednějšími myšlenkami.

Jeho úsměv se vytratil. Bylo těžké nesklouznout od těchto vzpomínek k mnohem těžším: od chlapce k mladému muži, jehož pomalá smrt potopila křehký vor víry, kterého se všichni drželi dva mizerné roky, unášeni na moři falešných nadějí a frází lékařů, jejichž nejlepší snaha nikdy nebude dost dobrá. Všichni to věděli, ale nikdy o tom nemluvili. Místo toho si povídali a hráli kanastu na Jamieho nemocničním lůžku nebo tiše seděli, když spal a s každým výdechem se zmenšoval, až se na přikrývce sotva zvedal hrbolek.

V jeho pokoji vždycky zářili optimismem.

Pukliny v něm si schovávali na parkoviště…

Nikdo nikdy nemluvil o nekonečném parkování, kterému neuniknete, když máte v nemocnici blízkého s vleklou nemocí. Dvakrát denně, každý den, v dystopické betonové vícepodlažní budově, která páchla močí a smogem. Neustále mít drobné do automatu na lístky. Dlouhá fronta u závory. Zapomínání, kde stojí auto. Byla to tahle řada? Tohle patro? Tohle parkoviště? Jediný případ, kdy se Margaret během celé té dlouhé noční můry zhroutila, nastal jednou, když nemohli najít auto. Nakonec se sehnula a rozplakala se na kapotě cizího vozu, zatímco on stál vedle ní, marně jí třel záda a v ruce svíral zbytečné klíče.

Na pohřbu měl Felix sto chutí dát faráři pěstí.

Bůh se o ně nepostaral. To jen oni se starali jeden o druhého. On a Margaret se starali o Jamieho, pak se on staral o Margaret, když už se o sebe nemohla starat sama, a teď neměl nikoho, o koho by se mohl starat, kromě Mabel.

A nikdo se nestaral o něj.

Nováček

Nová exitýrka si říkala Amanda. Seděla před malou kavárnou na náměstí vBidefordu, nedaleko místa, kde Felix vystoupil zautobusu. Ve vzduchu byl cítit chlad, ale bylo jasno avětrno. Vlastně ideální počasí pro béžovou bundu na zip. Felix se představil aAmanda mu podala ruku. Zrovna se poprvé napila ze sklenice horké čokolády, atak si objednal konvici čaje.

Byla překvapivě mladá aon přemýšlel, jak ji našli. Jeho samotného naverbovala starší žena, která pracovala vpohřebním ústavu, jenž se postaral oMargaret. Elspeth, stálo na její malé černé jmenovce. Bílé vlasy. Modré oči. Laskavá ústa.

Je mi líto, že tak trpěla, řekla aFelix kývl na scvrklé mrtvé tělo své ženy ařekl, smrt byla pro nás oba úlevou.

Nedokázal si přesně vybavit, jak se rozhovor stočil od Margaretiny smrti kexitýrům, jen si pamatoval, že když se tak stalo, neucukl. Elspeth se zmínila oskupině, která podporuje právo na smrt, anechala mu „čas na rozmyšlenou“ spolu svizitkou.

Felix otom přemýšlel celých šest měsíců, protože nebyl typ člověka, který by do něčeho skočil dřív, než se podívá… apak se podívá znovu– apak si případně objedná nějakou zprávu ovyhodnocení rizik. Opatrnost kněmu patřila stejně jako Margaret, Jamie nebo sendvič smarmeládou.

Nakonec však Elspeth zavolal. Chtěl bych se stát exitýrem, řekl apřipadal si, jako by se ucházel omísto Batmana. Ale Elspeth se nesmála. Řekla mu, kde se sní má sejít, ana konci zdvořilého posezení učaje vBanbury’sbyl uznán způsobilým. Podle jakého formálního psychologického měřítka, to přesně nevěděl. Měl podezření, že podle žádného. Ale Elspeth vypadala jako velmi inteligentní žena aon věřil vjejí dobrý úsudek.

Felix doufal, že někdo jako Elspeth řádně prověřil Amandu, ale itak ho měl někdo opravdu varovat, že je hodně mladá.

„Už jste to někdy dělala?“ zeptal se, jakmile servírka odešla.

„Ne,“ odtušila. „Avy?“

Přikývl. „Mnohokrát.“

„Kolik?“ zeptala se. „Kolikrát? Kolikrát jste to dělal?“

Byla nervózní. On byl před svým prvním pokusem také nervózní.

„Sedmadvacetkrát.“

Oči se jí rozšířily. „To je hodně.“

Znělo to, jako by byl nějaký sériový vrah, aona si to musela uvědomit, protože se začervenala, takže vypadala ještě mladší, než itak byla. Odhadoval ji na pětadvacet, ikdyž si připouštěl přehnaný úsudek, pokud šlo ojejí mládí, ze své vlastní vzdálené perspektivy pětasedmdesáti let.

„Člověk si zvykne,“ řekl. „Ne že by to někdy bylo příjemné.“

Amanda kývla na svou horkou čokoládu, která chladla ve vysoké sklenici. Většina šlehačky už se ponořila do kalné tekutiny.

„Můžu se zeptat,“ promluvil, „kolik je vám let?“

„Dvacet tři,“ řekla. Pak se znepokojeně zeptala: „Je to vpořádku?“

„Samozřejmě že je,“ řekl, ikdyž to tedy bylo ještě horší, než si myslel. „Jediné, co si musíte pamatovat, je, že naše role je pasivní, ne aktivní. To nejdůležitější, co můžeme klientům nabídnout, je laskavost aklid. Poskytujeme jim podporu, aby mohli opustit tento svět bez bolesti astrachu. Když to uděláme, udělali jsme vše, co jsme mohli.“

Přikývla, pak se zamračila azeptala se: „Co když zpanikařím?“

Felix ji zhodnotil. Měla rovné tmavé obočí, díky němuž vypadala prakticky, takže jen na základě jejího obočí řekl: „Vy nezpanikaříte.“

„Aco když mě to… dojme? Co když se rozbrečím?“

„Je to pravděpodobné?“

Zamračila se, ačkoli její čelo bylo ještě tak nové, že vrásky, které zamračení vytvořilo, byly mělké aletmé. „Když budu smutná, tak možná.“

„No, cítit smutek je vpořádku,“ řekl Felix, „ale důrazně bych nedoporučoval jakékoli otevřené projevy emocí, když jsme zrovna uklienta.“

„Jaké?“

„Nářek,“ řekl. „Roztrhání oděvu…“

Překvapila ho tím, že pochopila vtip. Když se rozesmála, celý obličej se jí rozzářil avypadala sotva na dvacet.

Opravdu doufal, že Geoffrey ví, co dělá.

„Proč… to děláte?“ zeptala se.

Felix sundal pokličku zkonvičky azahleděl se na svůj čaj. Trochu ho zamíchal avrátil pokličku zpět. „Myslím, že každý má své vlastní důvody.“

„Moje babička zemřela na rakovinu,“ řekla, jako by se jí na to zeptal. „Nejdřív jeden druh apak další apo něm další. Trvalo jí to dva roky aposledních pár měsíců bylo úplně příšerných.“ Zastavila se apodívala se na lidi, kteří chvátali kolem, nakupovali, povídali si, venčili psy. „Škoda že jsem otomhle tehdy nevěděla.“

Stupým cinknutím upustila lžičku do čokolády aon poznal, že ji nedopije.

Felix přikývl. Cítil se teď sní oněco lépe.

„Půjdeme?“ řekl.

Trval na tom, že zaplatí, anechal na talíři spropitné. Dvacet procent. Margaret dávala zásadně nadměrné spropitné ajeho to pokaždé rozčilovalo, ale teď to dělal na její památku avždycky si užíval tuto vlastní drobnou velkorysost.

„Tak jo,“ svolila Amanda anajednou vypadala zase starší. Když sáhla po tašce přehozené přes opěradlo židle, Felix si všiml, že se jí třese ruka.

„Budete vpořádku,“ řekl vlídně.

Usmála se, ale byl to úsměv malý anapjatý anevydržel dlouho.

• • •

Klíč byl pod rohožkou.

Samozřejmě že byl.

Felix někdy přemýšlel otom, jak by se uživil, kdyby byl zlodějem, ane účetním vdůchodu.

Uvnitř na ně zaštěkal malý černohnědý pes, pak se zastavil aočichával pach Mabel na nohavici jeho kalhot.

„Hodný pejsek,“ pronesl Felix. Pes zavrtěl ocasem aodklusal do předního pokoje.

„Tohle je tak špatný pocit,“ zašeptala Amanda anervózně se rozhlížela kolem.

Felix přikývl. Vstupovat takto do cizího domu mu vždycky připadalo divné. Ikdyž mu ten záchvěv rizika nebyl nepříjemný.

Na stěně schodiště visely fotografie. Staré černobílé. Felixe vždycky mrzelo, když viděl fotografie lidí, které neznal, apřemýšlel, kam se ty fotky– ati lidé– podějí, když se na ně zapomene.

Dům nebyl cítit lahvičkami od prášků, ale panoval tu trochu nepořádek. Nebyla tu špína, ale neuklizeno. Na podlaze ležela pánská ponožka.

„Haló?“

Pes odfrkl, ale žádný lidský hlas se neozval.

Došli kdolnímu konci schodiště aFelix okamžitě uslyšel namáhavé dýchání– jako kdyby se maratonský běžec snažil nasát vzduch brčkem.

Umírající lidé vydávali nejrůznější zvuky– chrčení, pšouky, sténání–, ale Felixovi vždycky utkvěl vpaměti boj ovzduch. Ten, který vpadával do jeho snů abudil ho zpoceného alapajícího po dechu.

Tohle bylo nejhroznější, co vživotě slyšel.

„Pane Canne?“

Žádná odpověď. Jen to příšerné lapání po dechu.

Podíval se na Amandu. Zbledla. „Já nevím…“ řekla. „Myslím, že to nezvládnu.“

„Samozřejmě že zvládnete,“ odtušil Felix. „Budete vpořádku.“ Podíval se na ni suklidňujícím úsměvem, chytil se zábradlí avyšel jako první dřív, než stačila něco namítnout. Neohlédl se, ale cítil, že ho následuje.

Jak stoupali, šero se prohlubovalo, akdyž Felixova hlava vystoupala nad úroveň podesty, pochopil proč. Zpodesty vedly jen jedny otevřené dveře– do zadní ložnice nahoře na schodišti– aivní byly zatažené závěsy.

Než Felix vystoupal na poslední schod, uviděl muže vposteli.

Potichu vešel do pokoje. „Dobrý den! Pan Cann?“

Umírající muž vypadal špatně. Byl podepřený na polštářích, oči měl zavřené, čelo svraštělé azuby vyceněné námahou, aby zůstal naživu dost dlouho na to, aby mohl zemřít.

„Pan Cann?“

Nebylo slyšet žádné přitakání. Felix se sklonil blíž aviděl, že Charles Cann navzdory námaze sdýcháním spí. Ať už trpěl jakoukoli nemocí, zahalovala jeho skutečný věk tajemstvím: mohlo mu být padesát nebo osmdesát. Tvář měl zmačkanou jako papír, vlasy šedivé arozcuchané, tělo žalostně vyhublé. Pod očima měl tmavé šmouhy aipři slabém světle Felix viděl, že na kůži artech má modré skvrny svědčící onedostatku kyslíku. Vypadal, jako by se pomalu dusil ve své vlastní posteli.

Felix se podíval na velkou staromódní komodu. Nebyla pokrytá obvyklým harampádím tvořeným směsicí tablet, kapesníků aknih. Místo toho tam ležely cigarety, na krabičce viděl fotografii dehtově černých plic. Lidé si nikdy nemyslí, že by se to mohlo stát jim.

Válci zkartáčované oceli sN2O zde patřilo čestné místo.

Dobře.

Vedle malých zlatých cestovních hodin ležel formulář. Standardní prohlášení otom, že nikdo cizí nemá na smrti podíl.

Já, Charles Cann…

Felix znal zbytek textu nazpaměť.

… jsa zdravého rozumu, ale nevyléčitelně nezdravého těla, tímto prohlašuji, že si hodlám vzít život, abych se vyhnul bolestivé anedůstojné smrti, na což mám podle britských zákonů právo. Dále prohlašuji, že abych ulehčil svým blízkým, využil jsem služeb exitýrů, kteří budou svědky mé smrti, ale kteří se slavnostně zavazují, že nebudou nijak podporovat můj skon ani mu napomáhat– ani poskytovat nástroj smrti–, neboť to je nezákonné. Dal jsem přítomným exitýrům svolení odstranit všechny důkazy omé sebevraždě, abych ušetřil svou rodinu traumatu zrozhodnutí, které jsem učinil podpisem tohoto dokumentu. Vnepravděpodobném případě úředního vyšetřování mé smrti tímto zbavuji exitýry jakékoli viny.

Místo podpisu roztřesený klikyhák.

„Charlesi?“ zeptal se Felix jemně. „Pane Canne?“

Pak to zopakoval hlasitěji, muž vrávoravě otevřel oči azvedl slabou ruku.

„Pane Canne, my jsme exitýři. Já jsem John atohle je Amanda.“

Amanda teď stála unohou postele azvedla ruku vmalém pozdravu na muže, který její pozdrav napůl opětoval. Zamračil se, otevřel ústa apak je zase zavřel, zřejmě příliš vyčerpaný námahou.

„Nemluvte, pokud je to těžké,“ řekl Felix. „Přišli jsme si kvám jen sednout.“

Vedle komody stálo malé křeslo anepohodlně vypadající stolička držela otevřené dveře. Felix pokynul gestem Amandě, aby si sedla do křesla, zvedl dokument avložil ho do aktovky. Byla tam iobálka se slovem ZÁVĚŤ napsaným stejným písmem. Neotevřel ji, jen ji vložil do aktovky spolu sdokumentem ozproštění odpovědnosti aaktovku zaklapl.

„Aje to,“ řekl. „Teď není kam spěchat, jasné? Nespěchejte.“

Přikryl si rukou nos aústa azašeptal: „Prosím…“

Chtěl masku.

Pak se mu nervózně převrátil žaludek.

Pan Cann před jejich příchodem masku upustil.

Když se Felix naklonil na stranu, viděl, jak visí mezi postelí akomodou ajemně se kroutí několik centimetrů nad kobercem.

Mimo dosah.

Možná se už nevrátí.

„Cože?“

Další hluboký nádech.

Nehybný.