copyright © rupi kaur, 2020

all rights reserved

všechna práva vyhrazena.

žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

translation © petr teichmann, 2021

cover & illustrations © rupi kaur, 2021

© dobrovský s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

isbn 978-80-277-1188-8 (ePub)

isbn 978-80-277-1189-5 (mobi)

obsah

zapomínání

objevování

smíření

posedlost výkonem

život na cestě

probuzení

po tak dlouhém odloučení

se má mysl a mé tělo

konečně spojily

– home body

zapomínání

život mi připravil tu nejtěžší zkoušku

možná jsem si ji přinesla už z matčina lůna

je to vůbec možné přijít na svět

plná takové melancholie

možná si mě našla na letišti

vklouzla do mého cestovního pasu

a pořád se mě drží

jako by to bylo včera co jsme přistály

v zemi kde o nás nikdo nestál

možná byla ve tváři mého otce

který nás čekal u výdeje zavazadel

a já neměla potuchy kdo to je

možná za ni vděčím tomu co mě znásilnil

nebo tomu zločinci kterého jsem

považovala za svého přítele

to on ji do mě vtloukl

možná jsem potkala toho pravého

a nechala jsem ho odejít

možná to byl dárek na rozloučenou

který mi dal

a nebo

všechno tohle dohromady

– možnosti jak přijít k depresi

proč si nechávám

myšlenky vklouznout pod kůži

jsem příliš citlivá

v temných zákoutích své mysli

najdu pokaždé nějaký důvod

proč o sobě pochybovat

sex je způsob jak

spolu splynout a zase se oddělit

transcendence v přímém přenosu

ale pro mě

sex znamenal konec mého dětství

budeme si hrát řekl

a pokaždé zamknul dveře

pokaždé se hrálo podle něj

když jsem po něm chtěla aby přestal

tvrdil že jsem si o to sama řekla

ale co jsem asi tak mohla vědět

o nechtěném orgasmu

sexuálním nátlaku

a vědomém souhlasu

ve svých 7. 8. 9. a 10. letech

vydechnu si

až budu moci mluvit o sexuálním násilí

a nikdo na mě nebude křičet

že si vymýšlím

deprese přijde tiše

není slyšet

ale záhy

přehluší všechno ostatní

žijeme spolu

moje mysl

moje tělo

a já

ale je to jako bychom byli

tři různí lidé

– nepropojení

zatímco všichni

žili své životy naplno

já hledala důvod proč žít

nic netrvá věčně

ani to nekonečné

ubíjející trápení

a proto stojí za to žít

– naděje

netušila jsem že existuje něco

tak záludného jako je úzkost

dokud jsem ji osobně nepoznala

když jsi smířená s tím

že dokonalost neexistuje

proč jsi jí stále tak posedlá

jsi osamělá

ale nejsi sama

– rozdíl

zdá se mi jako bych se na svůj život dívala na

rozostřené televizní obrazovce. cítím se jako

bych ani nepatřila do tohoto světa. jako cizinka

ve svém těle. jako by mi někdo zpaměti

vymazal všechny příjemné vzpomínky. zavřu

oči amarně se snažím vzpomenout jak chutná

štěstí. nedokážu se téměř nadechnout když vím

že ráno musím vstát adělat všechno pro to abych

se zase nezhroutila. toužím natáhnout ruku adotýkat

se věcí kolem sebe. cítit jejich doteky. chci žít. zase

naplno tak jako dřív.