Copyright © Kraig Casebier, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Marek Čtrnáct, 2022

Cover © Daniel Pocar, 2022

Cover Photo © Assem Al-Sabban, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3803-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-3804-5 (mobi)

Obsah

Úvod

50 let v kostce 1961–2010

Snílek

Špatně strávené mládí

Útěk a svoboda

Svoboda

San Diego

Noční život

Pizza, heroin a mafie

Mexiko

Československo

Svatební zvony

Bahamy

Úžasná milost

Paříž

Toskánsko

Turecko

ADHD

Ztracená dekáda

Bipolární porucha

Jackson Hole

Nově nalezená svoboda

Seskok padákem

Randění

Ukrajina

Tátův pohřeb

Jižanský barber ve střední Evropě 2010–2015

Promarněný čas

Operace srdce

Šťastnou cestu!

Abych se uživil

Na tyhle blbosti už jsem moc starý

Drobnosti

Slovanské ženy

Jeden krok dopředu a dva zpět

Bratislava

Videosérie

Americký barber v Praze 2015…

Kde začít?

Německo

Švédsko

Barberské umění a řemeslo

Barber shop

Značka a image

Všeuměl

Světla, kamera, akce

Akce

Covid

Epilog

Poděkování

Fotografie

Playlist

Věnováno mé matce

Carleen Casebier Saettel.

„Pokud platí, že se nejvíce učíme

z vlastních chyb, mohu o sobě tvrdit,

že jsem vzdělaný člověk.“

Kraig Casebier

Úvod

Po dlouhé nemoci a rozvodu, pouhých sedm týdnů po operaci srdce a s velmi malým množstvím peněz jsem v Atlantě nasedl do letadla a opustil Spojené státy kvůli novému životu v Evropě. Přesněji řečeno v Praze. Neměl jsem žádnou práci, žádné jazykové dovednosti a žádnou záchrannou síť. Opustil jsem rodinu, přátele a život, který jsem znal, kvůli novému dobrodružství. Prodal jsem většinu svých věcí, sbalil to, co mi zbylo, do tří kufrů, a koupil jsem si jednosměrnou letenku bez jakéhokoli úmyslu se ještě někdy vrátit ke svému starému životu.

Co vedlo téměř padesátiletého člověka k tak drastické změně? Strach, že svá zbývající léta – ať už jich bude, kolik chce – strávím pouhým přežíváním, nikoliv skutečným životem. Často jsem si kladl otázku: „Kdyby někdo o mém životě napsal knihu nebo natočil film, chtěl by to někdo číst nebo se na to dívat? Chtěl bych to dělat já?“

Nikdy jsem nechtěl mít „normální“ život, ale je snadné spadnout do každodenní rutiny. Dny, týdny, měsíce a roky rychle ubíhají a řada z nás si pak začne klást otázku: „Je tohle ono?“ „Nic víc už není?“

Hnal jsem se za svými sny a nechával se rozptylovat příští „velkou věcí“, ať už to mělo být cokoli. To mě vedlo ke zbrklým, impulzivním rozhodnutím a k životu, kde jsem byl jednou nahoře a jednou dole, k životu se spoustou odboček. K životu plnému dobrodružství, nezdarů, omylů a duševní choroby.

Už v mladém věku jsem cítil, že „tančím v rytmu jiného bubeníka“. Plně jsem to pochopil až mnohem později v životě.

Neklidný zbloudilý barber, který bezcílně bloumá životem a hledá dobrodružství, zážitky a vzrušení. Měl jsem pocit, že mi něco nebo některé věci chybí. Jako když máte skládačku, ve které chybí nějaké dílky. Tyto chybějící dílky jsem našel v Praze, a skládačka jako by najednou zapadla na své místo.

Když jsem se přestěhoval do Prahy, nebyl tam ani jeden barber shop. Později jsem zjistil, že v celé zemi není vůbec žádný. Dokonce i v samotné Evropě bylo velmi málo autentických barberů a barber shopů. To pro mě představovalo příležitost a zároveň výzvu. Vedlo to k tomu, že jsem začal být známý jako „Americký barber v Praze“ – značka a titul, které začaly žít vlastním životem. Vedlo to k dokumentu České televize o mém životě, k řadě článků v časopisech (legrační je, že žádný z nich nedokážu přečíst) a ke dvěma obálkám časopisů v České republice a Německu. Vedlo to k tomu, že jsem moderoval nebo vystupoval v mnoha videích, podcastech a televizních pořadech. Dalo mi to příležitost moderovat dvě televizní série. A to prosím v zemi, jejímž jazykem nemluvím! Dalo mi to příležitost předvádět barberství, předvádět vaření a učit v různých zemích. Dokonce jsem se stal Santa Clausem v zemi, kde Santa nepatří mezi místní tradice.

A co je důležitější, přivedlo to do mého života mnoho skvělých lidí. Nové přátele ze všech oblastí života. Podnikatele a baviče, misionáře a mafiány, hudebníky a politiky. Díky všem těmto lidem jsem se tu cítil vítaný, cítil jsem se součástí této země. Země, kterou dnes nazývám svým domovem. Kdyby mi někdo dokázal říct, jak bude vypadat můj nový život, nevěřil bych mu. Je to víc, než bych mohl žádat, a víc, než si zasloužím. Ano, má to svá úskalí a vždy je mít bude, ale já vím, že je dokážu překonat. Stále jsem snílkem, ale dnes už řadu těch snů, za kterými jsem se hnal, žiju.

50 let v kostce

1961–2010

Já ve věku tří nebo čtyř let.

Snílek

Daydream – The Lovin’ Spoonful

What a day for a daydream

Custom-made for a daydreamin’ boy

And I’m lost in a daydream

Dreamin’ ’bout my bundle of joy

Můj život vypadá jako moje vysvědčení ze základní školy. Roztěkaný, nesoustředěný a snílek. Kdybych se více snažil, mohl jsem se mít lépe.

Vzpomínám si na rozechvění, když jsem se připravoval na svůj první školní den. Mé rozechvění ovšem nepramenilo z představy, že budu chodit do školy. Vůbec mě nezajímalo, co mi mohla škola nabídnout. Vycházelo z nové krabičky na svačinu s motivem kresleného seriálu, z barevně sladěné termosky a z různobarevných pastelek a tužek s gumou, které připomínaly hračky. Jedna z mých nejoblíbenějších zahrnovala dnes už politicky nekorektní postavičku Frito Bandito.

Všechno šlo dobře, dokud mě toho prvního rána táta nevysadil u školy. Oznámil jsem mu, že do školy chodit nechci. Že chci pracovat s ním, v barber shopu. On mi odpověděl, že si můžu školu na dva týdny vyzkoušet, a když se mi tam pořád nebude líbit, můžu jít pracovat k němu. Později si uvědomil, že to byla chyba. Když jsem si totiž odkroutil požadované dva týdny, byl jsem rád, že už to mám za sebou, a rozloučil jsem se s těmi několika kamarády, které jsem si tam našel. Dost ho překvapilo, když jsem mu řekl, že jsem svoji část dohody splnil a jsem připravený na novou kariéru barbera. Když mi vysvětlil, že mě čeká nejméně dvanáct let školy, zklamání mě úplně zdrtilo. Pro šestileté dítě je dvanáct let jako doživotí.

Tohle udalo tón velké části mého školního života.

Moje učitelka ve druhé třídě, paní Sublettová, později mé matce řekla:

„O Kraiga se nebojte, toho životem protáhne jeho šarm.“

Já ve věku dvou let.

Puppy love – The Osmonds

And they called it puppy love

Oh, I guess they’ll never know

How a young heart really feels

And why I love her so

I když jsem školní úkoly dělal jen málokdy, viděla, že mám zájem o psaní. Tedy – o psaní milostných dopisů paní Reinsové, učitelce páté třídy. Paní Sublettová mě pouštěla ze třídy, abych jí své dopisy mohl doručit. Šel jsem chodbou kolem ostatních tříd, dokud jsem nedorazil ke dveřím paní Reinsové. Potom jsem jí svůj milostný dopis strčil pod dveře a rychle jsem pelášil zpátky do své třídy. Byl jsem dost smělý na to, abych své city vyjádřil v dopise, ale příliš plachý na to, abych to udělal osobně.

Já asi ve druhé třídě.

Dům, ve kterém jsem vyrostl. Moje matka a nevlastní otec tam stále ještě žijí. Louisville ve státě Kentucky.

Při jedné takové příležitosti mě zaskočila – otevřela dveře a vtáhla mě do třídy, kde přede všemi řekla, že jí musím dát pusu, jinak nemůžu odejít. Rád bych řekl, že jsem paní Reinsovou políbil. V průběhu let jsem tuto chvíli ve své mysli často znovu prožíval. Byl jsem ale ve třídě plné starších dětí včetně mého bratra Kerryho. To na mě bylo příliš. Všichni se mé situaci smáli. Cítil jsem se trapně a styděl jsem se dát své milované paní Reinsové pusu.

Chtěl jsem se rychle vytratit, ale ona roztáhla ruce a nohy a zablokovala dveře vlastním tělem. Tím mi odřízla únikovou cestu. Jediná cesta vedla mezi jejíma nohama. Pokusil jsem se tudy proklouznout jako hráč baseballu, který se sklouzne na domácí metu. Baseball jsem ale nikdy nehrál a skončil jsem přímo mezi nohama paní Reinsové. Měla krátkou sukni.

Svírala mezi nohama sedmileté dítě a kluci z její třídy křičeli: „Koukni se nahoru! Koukni se nahoru!“ Můžu si jen představovat, co se jí v tu chvíli asi honilo hlavou.

Pohled za domem.

V jedenácti letech. Můj jediný pokus o týmové sporty. Pak jsem přešel na kickbox.

Paní Sublettová, moje učitelka ve druhé třídě. Jedna z mála učitelů, kteří mi dávali dobré známky.

Řekla mé matce: „O Kraiga se nebojte, toho životem protáhne jeho šarm.“

Na svá školní léta mám i některé krásné vzpomínky. Většina z nich se ale školy netýká. Odpykával jsem si dvanáctiletý trest, který mi uložili v šesti letech. Chtěl jsem s tím už skončit a mít to za sebou. Nejvíc si pamatuju na chvíle po škole, na víkendy a na letní prázdniny.

Oh, Pretty Woman – Roy Orbison

Pretty woman, walkin’ down the street

Pretty woman the kind I like to meet

Pretty woman I don’t believe you, you’re not the truth

No one could look as good as you, mercy

Mám narozeniny v červenci, což vždycky zvyšovalo nadšení z letních prázdnin. Pistole střílející plastové kuličky, figurky G. I. Joe a autíčka Matchbox. Ke svým dvanáctým narozeninám jsem měl v plánu něco jiného.

Když jsem byl malý, diagnóza ADHD ještě nebyla. Většina mých vysvědčení vypadala jako tohle.

Je to snílek. Kdyby se více snažil, mohl by si vést lépe. Nedělá domácí úkoly.

Jedna z mých oblíbených učitelek paní Sahová. Učila mě na střední odborné kosmetologické škole.

Požádal jsem otce o prostitutku. Řekl jsem mu, že nechci jednu z těch laciných šlapek z ulice. Chtěl jsem nějakou hezkou, která by mi dala pár lekcí. Tuhle žádost nečekal. Bylo vidět, že se mu v hlavě honí spousta myšlenek, protože na tváři se mu vystřídalo několik různých emocí. Věděl ale, že bych si takovou zkušenost nedokázal nechat pro sebe, a také věděl, že by ho moje matka zabila. Nakonec jsme to usmlouvali na akční figurku Big Jima se soupravou táborníka-dobrodruha. Byl jsem za ten dárek vděčný, ale rychle mi došlo, že moje akční figurky už ztratily své původní kouzlo.

O mnoho let později mi můj psycholog řekl: „Víte ale, že to není normální?“

Špatně strávené mládí

Když mi bylo čtrnáct let, stále jsem měl vplánu stát se barberem, ale film Šampón to změnil. Vhlavní roli byl Warren Beaty, který hrál kadeřníka zBeverly Hills. Jeho klientkami byly krásné ženy aon světšinou znich chodil. Jezdil na motorce vhorkém kalifornském slunci sfénem zastrčeným vkalhotách, jako by to byl revolver. Jezdil od jedné ženy ke druhé. Adostával za to zaplaceno. Tento příběh byl volně inspirován životem Jaye Sebringa, tehdejší kadeřnické celebrity. Pomyslel jsem si: Tohle je kariéra pro mě!

Chtěl jsem začít sučením co nejdřív. Přes program odborného vzdělávání jsem se zapsal na kosmetickou školu akrátce nato jsem nastoupil. Dvě nebo tři hodiny dopoledne jsem trávil na střední škole aodpoledne jsem studoval kadeřnictví. Tímto způsobem jsem mohl mít splněnou celou řadu požadavků ještě před dokončením studia vRoyově škole vLouisville. Royova škola byla jednou znejprestižnějších kadeřnických škol na světě. Chtěl jsem se učit utěch nejlepších.

Dettrickova odborná škola nabízela několik výukových kurzů. Servis aut, práci se dřevem, obrábění kovů. Logicky to byly kurzy, kam chodila většina kluků. Jedním znich byl člověk se jménem Greg Page, jeden zmála boxerů, kteří knokautovali Mikea Tysona. Já, na druhou stranu, jsem byl zapsán vkurzu plném holek. Právě tam, kde jsem chtěl být.

Moje odborná učitelka, paní Sahová, byla talentovaná kadeřnice auměla skvěle učit. Znala mého otce avěnovala mi zvláštní pozornost. Procházelo mi uní víc věcí, než by dovolila většina učitelů.

Kosmetologické školení nezahrnuje jen techniky pro stříhání aúpravu vlasů, ale také studium anatomie apřírodních věd. Vedle moderních technik avybavení jsme museli ovládnout icelou řadu těch tradičních. Přestože vté době už byly běžně dostupné elektrické kulmy, my jsme trénovali stěmi klasickými. Kulma se nejprve vložila do malých kamínek, aby se zahřála. Horká kulma se potom musela vyzkoušet na ručníku, jestli má správnou teplotu. Tohle byla nesmírně důležitá věc, protože kulmy se mohly rozpálit tak, že by se snimi dal značkovat dobytek. Povinné osnovy zahrnovaly techniku „finger waves“, práci snatáčkami, trvalou či barvení vlasů. Pořád ještě cítím ten zápach podobný zápachu zkažených vajec zroztoku na trvalou, promísený svůní spreje na vlasy, kávy acigaret.

Vsedmnácti letech. Fotografie zkosmetologické školy.

Po 1 800 hodinách školy jsem vsedmnácti letech získal zkosmetologie diplom.

Po škole jsem vždy zamířil do otcova podniku, abych mu tam pomáhal, aještě víc se učil. Otec byl talentovaný acharismatický aprovozoval velmi úspěšný pánský salón. Účastnil se mnoha soutěží pánských kadeřníků astal se americkým barberským šampionem. Vedl barberské workshopy aspecializoval se na sestřihy břitvou. Rofflerova technika využívá břitvu ktvarování vlasů. Právě tuhle techniku vyučoval otec ve svých workshopech apředal ji mým bratrům imně.

Můj nejstarší bratr Kevin mě občas dostal do nočních klubů. Spousta jeho přátel se stala imými dobrými přáteli, ikdyž jsem byl mnohem mladší. Jednou mě pozval, abych vyrazil sním asjeho přítelkyní Jan na koncert. VLexingtonu hrála skupina Fleetwood Mac. Připojila se knám také jedna zJaniných kamarádek. Byla moc přitažlivá aseděla se mnou na zadním sedadle. Bylo mi asi tak patnáct, takže jsem to nevnímal jako dvojité rande. Kevin aJan také ne. Ona to ale nevěděla. Na koncertě jsme se dobře bavili. Choval jsem se kní slušně, ale soustředil jsem se hlavně na hudbu.

Smými spolupracovníky vjednom zmnoha kadeřnických salónů, vnichž jsem vmládí pracoval.

Seznámení svíce než jedním nedopadlo dobře.

Bratři Kerry (vpravo) aKevin (vlevo).

Smým nejlepším přítelem Markem Montgomerym.

Sbratry Kerrym (uprostřed) aKevinem (vpravo).

Při dlouhé cestě domů se situace na zadním sedadle auta stočila jiným směrem. Netrvalo dlouho azačali jsme se líbat. Zdálo se, že starší holky nemají ve zvyku říkat „přestaň“. Už jsem zní napůl stáhl tričko, když se Jan, která netušila, co se na zadním sedadle děje, otočila, aby nám něco řekla. Byla překvapená tím, co vidí, ale jen se otočila zpátky anechala nás být. Když jsme přijeli kdomu té holky, abychom ji vysadili, bylo už dost pozdě. Když vylézala zauta, ještě si zapínala blůzu. Políbil jsem ji na dobrou noc. Doufal jsem, že ji ještě někdy uvidím, protože jsem chtěl dokončit to, co jsme začali. Byl jsem ale moc nesmělý na to, abych ji požádal otelefonní číslo, zatímco ona si myslela, že se snažím být tajemný nebo lhostejný.

Když jsem druhý den uviděl Jan, řekl jsem jí, jak moc jsem si užil čas strávený sjejí kamarádkou, aže bych ji rád zase viděl. Řekla mi, že kamarádce se to taky líbilo, ale že ji šokovalo zjištění, že mi je teprve patnáct. Prý se se mnou už nesetká, protože je ohodně starší. Že by to bylo protizákonné, dokud mi nebude opár let víc. Pak možná. Zklamalo mě to, ale byl jsem za tu zkušenost vděčný.

Kromě kadeřnictví bylo mým cílem získat všestnácti letech řidičák apořídit si auto. To byl vlastně cíl všech mých kamarádů. Řidičák byl vstupenkou ke svobodě aauto vás tam mohlo dovést. Když jste vpátek večer projížděli bulvárem, mohli jste poslouchat hudbu akoukat po holkách. Akdyž jste měli štěstí, vsobotu večer jste šli sjednou ztěch holek na rande.

Only the Young– Journey

Only the young can say

They’re free to fly away

Sharing the same desire

Burnin’ like wildfire

Po získání vytouženého řidičáku jsem byl připravený na rande. Problém byl vtom, že jsem ještě neměl auto. Můj bratr Kerry mi ale půjčil svoje. Je skvělé mít starší bratry, kteří vás podrží. Oni ale mohou mít někdy na své mladší bratry jiný názor.

Ikdyž byl svědkem této události, pořád mu nevadilo mi občas půjčit auto.

Vdobě benzínové krize mnoho lidí přešlo kúspornějším dopravním prostředkům, ale my, mladí muži, jsme měli jiné priority. Sporťáky svýkonným audiosystémem. Byly to žrouti benzínu, ale ten řev motoru V8 stál za to.

Fotobudka. Bylo mi devatenáct let azvolil jsem si špatné brýle.