Copyright © 2016 by Mark Manson

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad © Jan Kučera, 2017

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2017

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2018

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN978-80-7585-240-3 (ePub)

ISBN 978-80-7585-241-0 (mobi)

Kapitola 1

Nesnažte se

Charles Bukowski byl alkoholik, proutník, chronický gambler, nevychovanec, držgrešle, povaleč ave svých nejhorších dnech ibásník. Je pravděpodobně poslední osobou, ke které byste si někdy šli pro radu, nebo od něj čekali jakoukoliv knihu osvépomocném sebezdokonalování.

Právě proto je tím pravým, kde začít.

Bukowski chtěl být spisovatelem. Avšak po desetiletí byla jeho práce odmítána skoro každým magazínem, novinami, časopisem, agentem ivydavatelem, kterému ji poskytl. „Ta práce je strašná!“ odpovídali. „Surová. Odporná. Nemravná.“ Stohy odmítavých odpovědí se hromadily, tíha jeho selhání ho hnala hlouběji do alkoholem naplněné deprese, která ho provázela po celý zbytek života.

Přes den pracoval jako pomocník na poště. Vydělával posraně málo avětšinu toho utratil za chlast. Zbytek prosázel na závodišti. Vnoci pil sám aněkdy vyťukával poezii na svém starém zničeném psacím stroji. Často se probouzel na zemi, kam předtím vnoci upadl.

Tak to šlo dál třicet let, znichž většina byla bezvýznamným alkoholovým oparem plným drog, gamblerství aprostitutek. Poté, když bylo Bukowskému padesát let, po životě plném selhání aznechucení, se oněj začal se zvláštním zaujetím zajímat redaktor malého nezávislého vydavatelství. Redaktor nemohl Bukowskému nabídnout moc peněz nebo mu slíbit vysoký prodej jeho děl, ale cítil ktomu zatracenému alkoholikovi zvláštní náklonnost, atak se to sním rozhodl zkusit. Byla to první opravdová šance, kterou kdy Bukowski dostal, auvědomoval si, že je pravděpodobně ita poslední. Bukowski napsal redaktorovi: „Mám na výběr ze dvou možností – zůstat na poště azbláznit se ztoho... nebo to zkusit svámi, hrát si na spisovatele ahladovět. Vybral jsem si hladovění.“

Po podpisu smlouvy napsal Bukowski za tři týdny svůj první román. Jmenoval se prostě Pošta. Do věnování napsal: „Věnováno nikomu.“

Bukowski se stal prozaikem abásníkem. Pokračoval avydal dalších šest románů astovky básní, prodalo se přes dva miliony výtisků jeho knih. Charlesova popularita předčila veškerá očekávání, zvláště jeho samotného.

Povídky od Bukowského jsou stavebním kamenem naší kultury. Bukowského život zosobňuje americký sen: muž bojuje za to, co chce, nikdy se nevzdává, anakonec dosáhne splnění těch nejdivočejších snů. Je to prakticky filmový scénář, který čeká na své natočení. Všichni se díváme na příběhy jako je ten Bukowského aříkáme: „Vidíš? On to nikdy nevzdal. Nikdy se nepřestal snažit. Vždy si věřil. Vytrval navzdory všem překážkám aněco dokázal!“

Je proto zvláštní, že na náhrobním kameni Bukowského stojí: „Nesnažte se.“

Vidíte, ipřes prodeje knih aslávu byl Bukowski zkrachovalec. Věděl to. Jeho úspěch nepramenil znějakého odhodlání stát se vítězem, ale zprostého faktu, že věděl, že je zkrachovalec, přijal to apoté otom upřímně psal. Nikdy se nesnažil být někým jiným, než ve skutečnosti byl. Genialita vdíle Bukowského netkvěla vpřekonávání neuvěřitelných překážek, nebo ve vývoji sebe sama vzáři literárního světa, bylo to naopak. Byla to jeho prostá schopnost být zcela neohroženě upřímný sám ksobě – zvláště pak snejhoršími částmi sebe sama – aschopnost sdílet své selhání bez váhání apochybností.

Toto je pravý příběh úspěchu Charlese Bukowského: jeho přijetí sebe sama jako selhání. Bukowskému byl úspěch uprdele. Ipoté, co se proslavil, se objevoval na čtení poezie ožralý averbálně napadal lidi vobecenstvu. Stále se na veřejnosti obnažoval asnažil se vyspat skaždou ženou, kterou potkal. Sláva aúspěch zněj neudělaly lepšího člověka. Ani se neproslavil anestal se úspěšným proto, že by se stal lepším člověkem.

Sebezlepšení aúspěch se často objevují společně. Nutně to však neznamená, že se jedná ostejné věci.

Dnešní společnost je přehnaně zaměřená na nerealisticky pozitivní očekávání. Buď šťastnější. Buď zdravější. Buď nejlepší, lepší než ostatní. Buď chytřejší, rychlejší, bohatší, svůdnější, populárnější, produktivnější, víc záviděníhodný, víc obdivovaný. Buď perfektní aúžasný akaždé ráno před snídaní ser dvanáctikarátové zlaté cihly, zatímco dáš své fotogenické ženušce advěma apůl dětem polibek na rozloučenou. Poté leť helikoptérou do svého nádherně naplňujícího zaměstnání, kde strávíš dny neuvěřitelně smysluplnou prací, která jednou pravděpodobně zachrání svět.

Když se však zastavíš aopravdu otom popřemýšlíš, konvenční životní rada – všechny ty pozitivní nápomocné věci, které pořád slýcháme, se ve skutečnosti fixují na to, čeho se ti nedostává. Ukazuje to na to, co již vnímáš jako své osobní nedostatky aselhání, apoté ti je jen zdůrazňují. Učíš se onejlepších způsobech, jak vydělat peníze, protože ti připadá, že jich právě teď nemáš dostatek. Stojíš před zrcadlem aopakuješ si věty říkající, že jsi krásný, protože se cítíš, jako bys krásný nebyl. Sleduješ rady ohledně vztahů arandění, protože si přijdeš nesympatický. Zkoušíš šílený vizualizační cvičení otom, jak být úspěšnější, protože ti přijde, že ještě nejsi dostatečně úspěšný.

Ironicky vzato tato utkvělá pozitivní představa otom, co je lepší, co je úžasný, jen slouží ktomu, aby nám znovu aznovu připomínala, čím nejsme, co nám chybí, čím bychom měli být, ale nezvládli jsme tím být. Nakonec nešťastný člověk cítí potřebu stát před zrcadlem arecitovat si, že je šťastný, že prostě je.

VTexasu mají jedno rčení: „Čím menší pes, tím hlasitěji štěká.“ Sebejistý muž si nepotřebuje dokazovat, že je sebejistý. Bohatá žena necítí potřebu někoho přesvědčovat otom, že je bohatá. Buď jste, nebo nejste. Pokud celou dobu oněčem sníte, potom jen upevňujete tu samou podvědomou realitu: že tím nejste nebo to nemáte.

Všichni kolem vás astejně tak televizní reklamy chtějí, abyste uvěřili, že klíč ke spokojenému životu je lepší práce, rychlejší auto nebo krásnější přítelkyně či vířivka snafukovacím bazénem pro dětičky. Svět vám neustále ukazuje, že cesta klepšímu životu je víc, víc, víc – kup víc, vlastni víc, vydělávej víc, šukej víc, buď víc. Jste pořád bombardováni zprávami, které vás nutí zajímat se naprosto ovše. Řešit novou televizi, řešit lepší dovolenou, než měli vaši spolupracovníci. Řešit koupi nového trávníku. Řešit, zda máte správný druh selfie tyče.

Proč? Můj odhad je takový: protože starat se oco nejvíce věcí je dobré pro byznys.

Na dobrém byznysu není nic špatného, ale problémem je, že řešení tolika zbytečností je špatné pro vaše mentální zdraví. To má za následek, že se stáváte přehnaně závislí na povrchnostech anezbytnostech avěnujete svůj život honbě za přeludem štěstí auspokojení. Klíčem kdobrému životu není zajímat se ovíc, ale mít více uprdele, zajímat se pouze oto, co je pravdivé, okamžité adůležité.

PEKELNÁ SMYČKA ZPĚTNÉ VAZBY

Ta zákeřná manýra vašeho mozku, která, když to dopustíte, vás může dohnat knaprostému šílenství. Schválně, jestli vám to zní povědomě. Jste úzkostliví zkonfrontace sněkým ve vašem životě. Ta úzkost vás ochromí avy se začnete divit, proč jste tak moc úzkostliví. Tím se stáváte ještě úzkostlivějšími. Ne! To je dvojitá dávka úzkosti! Teď jste úzkostliví kvůli vaší úzkosti ato vám způsobuje ještě více úzkosti. Rychle, kde je ta whisky!

Nebo řekněme, že máte problém se vztekem. Naštvete se kvůli těm nejpitomějším, nejpošetilejším věcem anemáte ponětí proč. Fakt, že se tak snadno naštvete, vás dokáže rozčílit ještě víc. Potom si vmalicherné zuřivosti uvědomíte, že tohle časté ajednoduché naštvání zvás dělá povrchního azlého člověka, avy to nenávidíte; nenávidíte to tak moc, že jste naštvaní sami na sebe. Teďse na sebe podívejte: jste na sebe naštvaní, protože jste naštvaní kvůli tomu, že jste naštvaní. Naser si, zdi, tady máš mou pěst.

Nebo se tak obáváte toho, abyste udělali správnou věc, že se začnete obávat toho, jak moc se obáváte. Nebo se cítíte tak provinile kvůli každé chybě, kterou uděláte, že se začnete cítit provinile kvůli tomu, že se cítíte provinile. Nebo jste smutní, ačasto osamělí, že vás to nutí cítit se ještě smutnější aosamělejší jen tím, jak na to myslíte.

Vítejte vpekelné smyčce zpětné vazby. Je pravděpodobné, že jste se do ní dostali více než párkrát. Možná jste vní právě teď: „Bože, jsem vpekelné smyčce pořád– jsem takovej sráč, že to dovolím. Měl bych přestat. Můj bože, cejtím se jako sráč, protože se nazývám sráčem. Kurva! Už to zase dělám! Vidíš? Jsem sráč!“

Uklidni se, amigo. Věř tomu nebo ne, ale tohle je krása toho být člověkem. Velmi málo tvorů na Zemi má schopnost vůbec přemýšlet, ale my, lidé, máme luxus, díky kterému jsme schopni přemýšlet onašich myšlenkách. Takže můžu přemýšlet osledování videí Miley Cyrus na YouTube avzápětí otom, jakej magor jsem, když chci sledovat videa Miley Cyrus na YouTube. Ach, ten zázrak vědomí!

Teď ale máme problém: dnešní společnost, ipřes zázraky konzumní kultury ahej-koukej-můj-život-je-lepší-než-tvůj sociálních médií, odchovala naprosto novou generaci lidí, kteří si myslí, že mít tyto negativní pocity úzkosti, strachu, viny atd. je naprosto vnepořádku. Například když se podíváš na svůj Facebook, všichni zažívají naprosto úžasnou životní jízdu. Koukej, osm lidí mělo tento týden svatbu! Nějaká šestnáctka vtelevizi dostala ke svým narozeninám ferrari. Další děcko zas vydělalo miliardu dolarů, protože vyvinulo aplikaci, coti doručí toaletní papír, když ti dojde.

Ty mezitím tvrdneš doma, hladíš kočku anemůžeš si pomoct, ale myslíš si, že tvůj život stojí ještě víc za nic, než ti přišlo dřív.

Pekelná smyčka zpětné vazby se stala hranicí epidemie, dělající mnohé znás přehnaně vystresovanými, neurotickými asebelítostivými.

Za dědových dob, když ten se cítil na hovno, tak si jen pomyslel: „Sakra, dneska se opravdu cítím naprd. Ale co, takový je zkrátka život. Zpět kotáčení sena.“

Ale dnes? Dnes, pokud se cítíte na hovno jen na pět minut, jste bombardováni 350 obrázky totálně šťastných lidí, kteří mají kurevsky úžasný životy, anení možné se cítit, jako by svámi nebylo nic vnepořádku.

Apřesně tohle nás dostává do problémů. Je nám špatně, protože se špatně cítíme. Jsme provinilí, jelikož se cítíme provinile. Naštveme se kvůli tomu, že jsme naštvaní. Jsme vúzkých, protože jsme úzkostliví. Co to se mnou je?

Proto je klíčové mít všechno uprdele. Tenhle přístup jednou zachrání svět. Zachrání ho přijetím faktu, že svět je totálně vprdeli, ato je vpořádku, protože to tak vždycky bylo avždy tomu tak bude.

Když je vám jedno, jak špatně se cítíte, přemostíte pekelnou smyčku zpětné vazby. Říkejte si: „Cítím se úplně na hovno, ale koho to sere?“ Pak, jako kdyby na vás padl magický prach řešení, se přestanete nenávidět za to, že se cítíte tak špatně.

George Orwell řekl, že co je před naším nosem, vyžaduje neustálé úsilí. Řešení našeho stresu anaší úzkosti máme přímo před nosy, ale jsme moc zaneprázdněni koukáním na porno areklamy na stroje na cvičení, co nefungují, apřemýšlíme, proč neklátíme tu blondýnu snabušeným břichem.

Vtipkujeme online o„nejvážnějších problémech“, ale sami jsme se stali oběťmi vlastního úspěchu. Za posledních třicet let vystřelily se stresem spojené zdravotní problémy, návaly úzkosti apřípady deprese obrovskou rychlostí směrem nahoru ipřesto, že má každý plochou televizi amůže si nechat doručit nákup až domů. Naše krize už dávno není materiální, je existenční, spirituální. Máme tak zkurveně moc věcí amožností, že už ani nevíme, co mít aco nemít uprdele.

Právě proto, že existuje nekonečně mnoho věcí kvidění nebo vědění, existuje také nekonečně mnoho cest, jak objevit to, že nestačíme, že nejsme dostatečně dobří, že věci nejsou tak skvělé, jak by měly amohly být. Přesně to nás vnitřně trhá na kusy.

Přesně toto je špatně na všech sračkách typu „jak být šťastný“, za posledních pár let na Facebooku sdílených osmimilionkrát. Nikdo si neuvědomuje, že jsou to kraviny.

Touha po pozitivnějším zážitku je sama

osobě negativním zážitkem.

Paradoxně přijetí negativního zážitku

azkušenosti je vlastně pozitivním zážitkem

azkušeností.

Tohle je totálně na palici. Takže vám dám minutku na rozmotání vašeho mozku amožná na znovupřečtení: Chtít pozitivní zážitek je zážitkem negativním; přijetí negativní zkušenosti je zkušenost pozitivní.

Filozof Alan Watts to nazývá „obrácené pravidlo“– představa, že čím více se snažíte cítit lépe, tím méně spokojení budete, jelikož usilování oněco pouze posiluje fakt, že vám daná věc jednoznačně chybí. Čím více budete beznadějně chtít být bohatý, tím víc chudý anehodný bohatství se budete cítit, bez ohledu na to, kolik peněz vlastně vyděláváte. Čím více se budete beznadějně chtít cítit sexy ažádaní, tím ošklivější si budete připadat, bez ohledu na vaši skutečnou fyzickou vizáž. Čím více budete chtít být šťastní amilovaní, tím opuštěnější asmutnější budete, nezávisle na těch, kteří vás obklopují. Čím více chcete být spirituálně povznesení, tím více sebestřednými apovrchními se stanete při usilování zrovna otohle.

Jako když jsem byl jednou na tripu apřišlo mi, že čím víc se přibližuju kdomu, tím jsem od něj dál. Ano, zrovna jsem použil své LSD halucinace ktomu, abych vytvořil filozofickou pointu oštěstí. Je mi to jedno.

Existenční filozof Albert Camus řekl (ajsem si celkem jistý, že vten moment na LSD nebyl): „Nikdy nebudete šťastni, dokud budete hledat to, zčeho se pravé štěstí skládá. Nikdy nebudete žít, dokud budete hledat smysl života.“

Nebo řečeno jednoduše: nesnažte se.

Je mi jasné, co si teď všichni říkáte: „Marku, ztoho všeho mi tvrdnou bradavky, ale co moje camaro, na který jsem šetřil? Co moje tělo na léto, kvůli kterému jsem hladověl? Koneckonců jsem za ten posilovací stroj zaplatil celkem dost peněz! Co ten dům ujezera, okterým jsem snil? Pokud začnu mít všechny tyhle věci uprdele – tak nic nedokážu anezískám. Ato přece nechci. Nebo ano?

Jsem rád, že ses zeptal.

Všiml sis někdy, že když řešíš věci méně, tak se ti vnich daří lépe? Všiml sis, jak často osoba, která nejméně investovala do svého úspěchu, ho nakonec dosáhne? Všiml sis, jak někdy, když přestaneš věci řešit, vše do sebe najednou zapadne?

Co to sakra je?

Na obráceném pravidle je zajímavé, že se nazývá „obrácené“ zurčitého důvodu: mít uprdele funguje opačně. Pokud se honíš za pozitivním aje to negativní, tak honit se za negativním generuje pozitivní. Bolest, okterou usiluješ vposilovně, vytváří celkově lepší zdraví aenergii. Selhání vbyznysu je to, co poté vede kuvědomění si, co je důležité ktomu být úspěšný. Být otevřený ktvým nejistotám tě paradoxně poté činí více sebevědomým acharismatickým vblízkosti ostatních. Bolest upřímné konfrontace je tím, co vytváří tu nejlepší důvěru arespekt vtvých vztazích. Utrpení ztvého strachu aúzkostí je to, co ti poté dovoluje vytvořit kuráž aodolnost.

Vážně, mohl bych pokračovat dál, ale myslím, že jsi pochopil smysl. Všechno to, co za něco stojí, je získáno skrze zdolání spojené snegativními zkušenostmi. Jakýkoliv pokus utéct negativnímu, vyhnout se mu nebo to přejít mlčením, se jen odrazí zpátky proti tobě. Vyhýbání seutrpení je určitý způsob utrpení sám osobě. Vyhýbání se nepříjemnostem je nepříjemnost. Popírání selhání je selháním. Skrývání toho, co je ostudné, je jistá forma ostudy.

Bolest je neoddělitelnou součástí struktury života apokus ovytržení je nejen nemožné, ale také destruktivní: pokus ovytržení rozpárá ivše, co je sní spojené. Kvyhnutí se bolesti je třeba spousta přemýšlení obolesti. Na druhou stranu, pokud jste schopni mít bolest uprdele, stanete se nezastavitelnými.

Za svůj život jsem měl hlavu plnou mnoha věcí, okterých jsem moc přemýšlel. Také jsem měl spoustu věcí uprdele. Stejně tak jako cesta, kterou se nevydáte vbásni od Roberta Frosta, ivěci, které budete mít uprdele, mnoho změní.

Šance jsou, že ve svém životě znáte někoho, kdo ať už tak či jinak to měl uprdele adokázal úžasné činy. Možná byla ve vašem životě chvíle, kdy jste nic neřešili azvládli jste neskutečně excelovat vtom, co jste dělali. Pro mě osobně je výpověď zmé práce ve finanční sféře po pouhých šesti týdnech azačátek internetového byznysu něco, co řadím poměrně vysoko vosobní síni slávy snázvem „mám uprdele“. To samé, když jsem se rozhodl prodat většinu toho, co jsem vlastnil, aodstěhoval se do Jižní Ameriky. Měl jsem to uprdele? Absolutně! Prostě jsem do toho šel audělal to.

Tyhle okamžiky neřešení přesně definují naše životy. Velká změna kariéry; spontánní rozhodnutí vykašlat se na univerzitu apřipojit se krockové kapele; rozhodnutí konečně odkopnout toho nudného přítele, kterého jsi až příliš často načapala nosit tvoje kalhotky.

Mít uprdele znamená hledět přímo zočí do očí těm nejděsivějším anejtěžším životním zkouškám, apřesto do toho jít.

Ikdyž se zprvu zdá, že mít uprdele je jednoduché, je to jen špička ledovce. Ani nevím, co ta věta vpodstatě znamená, aje mi to jedno. Zní dobře, takže to beru.

Většina znás má problém, že moc přemýšlí ověcech, které si to ani nezaslouží. Řešíme spoustu věcí, jako je nepříjemná pokladní na benzínce, která nám vrátila vdrobných. Řešíme zbytečně, když zruší náš oblíbený program vtelevizi. Moc řešíme ito, že se nás kolega vpráci neobtěžoval zeptat, jaký jsme měli víkend.

Mezitím jsou naše účty vminusech, vlastní pes nás nesnáší aděcka šňupou pervitin vkoupelně, aipřesto se dokážeme naštvat kvůli drobným azrušení pořadu Prostřeno.

Hele, takhle to prostě funguje. Jednou, ať chceš nebo ne, umřeš. Vím, že je to celkem jasné, ale rád bych ti to jen připomněl vpřípadě, že jsi zapomněl. Ty, ivšichni ostatní víte, že budete brzy mrtví. Vkrátkém čase mezi tím, co je teď, atím, co bude, máte jen omezený počet možností, kdy můžete něco nemít uprdele. Velmi omezený, abych byl upřímný. Pokud hodláte řešit naprosto všechno avšechny aniž by to mělo smysl – tak budete vprdeli.

Existuje důmyslné umění, jak mít všechno uprdele. Ikdyž ten koncept může znít šíleně ajá vám můžu připadat jako kretén, to očem tu mluvím, je vlastně učení, jak co nejefektivněji soustředit myšlenky aseřadit priority. Jak si vybírat, co je důležité aco důležité není vzávislosti na osobních hodnotách. Je to neskutečně složité. Chce to celoživotní trénink adisciplínu anavíc často apravidelně neuspějete. Ale je to asi nejcennější boj, který může člověk za svůj život podstoupit. Jde vlastně ojediný boj vnašem životě.

Když totiž řešítemoc věcí – naprosto všechno avšechny – cítíte, že byste měli být permanentně spokojení ašťastní, že je vše tak, jak má být, apřesně tak, jak chcete. To je nemoc asežere vás zaživa. Každou nepřízeň osudu uvidíte jako nespravedlnost, každou výzvu jako zklamání, každou nepříjemnost jako osobní uklouznutí, každý nesouhlas jako zradu. Budete odsouzeni kmalému peklu orozměrech vlastní lebky, které hoří aburácí atočí se okolo vaší osobní pekelné smyčky zpětné vazby vneustálém pohybu azároveň zaseknutí.

DŮMYSLNÉ UMĚNÍ, JAK MÍT VŠECHNO UPRDELE

Když si většina lidí představí mít život úplně uprdele, vidí klidnou lhostejnost ke všem věcem, klid, který předchází bouřím. Představují si, že sesnaží být osobou, kterou nic nerozhází astává se zní nikdo.

Pro člověka, který nenachází emoce nebo význam vničem, máme jméno: psychopat. Proč bychom chtěli být jako psychopat, nemám ponětí. Takže co mít uprdele znamená? Podívejme se na tři „nuance“, které by nám měly pomoci vyjasnit tento pojem.

Nuance 1:

Mít uprdele neznamená být lhostejný,

znamená to být spokojený stím, že jste jiný.

Buďme upřímní. Na tom být lhostejný není absolutně nic obdivuhodného nebo sebejistého. Lidé, kteří jsou lhostejní, jsou ubozí avystrašení. Jsou to povaleči ainternetoví trollové. Vpodstatě se lhostejní lidé často snaží být lhostejní jen proto, že se ve skutečnosti snaží řešit až moc věcí. Zajímá je například, co si všichni myslí ojejich účesu, takže se nikdy neobtěžují stím, aby si vlasy učesali nebo umyli. Řeší, co si všichni myslí ojejich nápadech, aschovávají se za sarkasmem apokrytectvím. Bojí se pustit si kohokoliv příliš blízko ktělu, takže si sami sebe představují jako výjimečné, unikátní sněhové vločky, které mají problém stím, že jim nikdo nerozumí.

Lhostejní lidé jsou vystrašení ze světa kolem sebe aznásledků vlastních činů. Proto ve svém životě nedělají žádná významná rozhodnutí. Schovávají se všedé, sebeabsorbující asebelitující, emočně prázdné díře, kterou si sami vytvořili, kde se permanentně snaží oprostit od té nešťastné věci požírající jejich čas aenergii, nazývající se život.

Záludná pravda oživotě je, že neexistuje nic takového jako mít uprdele. Musíte mít uprdele něco. Jsme biologicky naprogramovaní pořád se oněco starat azajímat, atak vždycky aspoň něco řešit.

Otázka zní: Oco se, kurva, pořád tak zajímáme? Co si vybíráme křešení? Jak můžeme mít uprdele to, na čem vpodstatě nezáleží?

Moje matka byla nedávno obrána ocelkem velký obnos peněz jejím blízkým přítelem. Pokud bych byl lhostejný, pokrčil bych rameny, usrkával kávu astáhnul si další sérii Big Bang Theory. Sorry, mami.

Místo toho jsem byl pobouřený. Byl jsem nasraný. Řekl jsem: „Kašlem na to, mami. Budeme toho hajzla žalovat, ažse zněj bude kouřit. Proč? Protože je mi to uprdele. Zničím tomu hajzlovi život, pokud budu muset.“

Tohle ilustruje první nuanci toho, jak mít všechno uprdele. Pokud řekneme: „Sakra, bacha, Mark Manson to má prostě uprdele,“ nemyslíme tím, že Mark Manson se nezajímá onic. Naopak tím myslíme, že Mark Manson má uprdele nepřízeň vcestě za svými cíli, je mu ukradený, jestli naštve některé lidi pro to, co si myslí, že je správné nebo důležité či vznešené. Myslíme tím, že Mark Manson je typ chlapa, který by osobě psal ve třetí osobě jen proto, že si myslí, že je to správná věc. Ontomá uprdele.

Tohle je obdivuhodné. Ne, nemyslím sebe, ty pitomče, ale přemožení nepřízně, ochota být jiný, vyvrhel, štvanec, vše pro zachování vlastních hodnot. Ochota zírat selhání tváří vtvář aukázat jí prostředníček. Lidi, co mají uprdele nepřízeň nebo selhání či ztrapnění se nebo posrání pár situací vživotě. Lidi, co se jen smějí apotom stejně udělají, vco věří. Protože vědí, že je to správné. Vědí, že jsou důležitější věci než oni sami, jejich pocity avlastní hrdost aego. Říkají „srát na to“ – ne na všechno vživotě, ale na všechno nedůležité vživotě. Schovávají si, oco se budou zajímat ařešit pro to, co je opravdu důležité. Přátelé. Rodina. Účel. Pizza. Aobčasná žaloba usoudu nebo dvě. Právě proto, že si schovávají zájem jen pro velké věci, na kterých záleží, lidé se zajímají na oplátku oně.

Další záludná pravda oživotě je, že nemůžeš být důležitou aživot ovlivňující osobou pro některé lidi, abys zároveň nebyl trapný asměšný pro jiné. Prostě nemůžeš. Protože neexistuje něco jako nedostatek nepřízně. Neexistuje. Jedno staré rčení tvrdí, že nezáleží na tom, kam jdeš, jsi tam, kde jsi. To platí ioneštěstí aselhání. Je naprosto jedno kam jdeš, tak jako tak na tebe čeká pět set kilo sraček, kterými se budeš muset brodit. Důležité je najít si ty sračky, které tě budou bavit řešit.

Nuance 2:

Proto, abys mohl mít uprdele nepřízeň

osudu, musíš nejprve najít něco

důležitějšího, než je nepřízeň osudu.

Představ si, že stojíš vsámošce adíváš se na starší dámu, jak řve na pokladní, nadává jí za to, že nechce přijmout její pětikorunový kupon na slevu. Proč to ta ženská nemá uprdele? Je to jen pět korun.

Řeknu ti proč: ta ženská nejspíš nemá nic lepšího na práci, než celý dny sedět doma avystřihávat pětikorunový slevový kupony. Je stará aosamělá. Její děti jsou hajzlové, co ji nikdy nenavštěvujou. Neměla sex víc jak třicet let. Nemůže si ani uprdnout bez toho, aby ji hrozně nebolela záda. Její důchod je na tom bídně apravděpodobně umře vplenkách při představě, že je vříši divů.

Takže vystřihuje kupóny. To je vše, co má. Jen ona ajejí podělaný kupony. Nemůže to mít uprdele, protože prostě už není nic jinýho, oco by se mohla starat. Když tedy ta poďobaná sedmnáctiletá pokladní odmítá přijmout jeden znich při záchraně bezúhonnosti své kasy tak, jako kdysi rytíři bránili panenství svých dvorních dam, můžete se vsadit, že babče rupnou nervy. Osmdesát let toho, kdy neměla věci uprdele, spustí smršť abouři frází jako: „To za nás...“ a„lidi ksobě dřív byli uctivější“.

Problém lidí, co řeší vše tak, jako by to byla jejich oblíbená činnost, je, že už nemají nic, co by stálo za to nemít uprdele.

Pokud zjistíte, že permanentně řešíte až moc triviálních věcí, které vám nedají spát – nová profilovka vašeho expřítele na Facebooku, rychle se vybíjející baterky vovladači od televize, to, že jste opět propásli dva za cenu jednoho uvašeho oblíbeného mýdla – pravděpodobně se ve vašem životě neděje nic důležitého, co by stálo za pozornost. Tohle je váš pravý problém. Ani mýdlo. Ani ovladač od televize.

Jednou jsem slyšel umělce říkat, že pokud člověk nemá žádný problém, mysl si automaticky najde způsob, jak si nějaký vytvořit. Myslím si, že většina lidí – hlavně vzdělaní, zhýčkaní běloši střední třídy – považují „životní problémy“ pouze za vedlejší účinek toho, že se nemusí strachovat o nic jiného.

Nuance 3:

Ať už si to uvědomujete, nebo ne,

vždy si vybíráte, co budete řešit.

TAK MARKU, CO JE SAKRA POINTOU TÉTO KNIHY?