Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Filip Rožek, 2019

Illustrations and cover © Weronika Gray, 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-490-6 (ePub)

ISBN 978-80-7642-491-3 (mobi)

PES, KTERÝ NAUČIL LIDI ŽÍT

NAPSAL FILIP ROŽEK

ILUSTROVALA WERONIKA GRAY

Příběh Gumpa byl pro mě výjimečný svou opravdovostí. Záměrně ledabyle poházená slova ve větě i jakási syrovost vyprávění ve mně vytvářela dojem, že knížku píše opravdový pes Gump. Jsem rád, že můžeme být součástí tak fajn projektu, a moc bych si přál, aby příběh Gumpa naučil lidi nejenom žít, ale aby jim také otevřel oči, srdce a hlavně jim ukázal, že pes je tvor, který má také své vlastní pocity, obavy a strachy. A hlavně, že s ním nelze zacházet jako s věcí, ale musíme se k němu chovat jako k živému tvorovi.

P. S.: Po přečtení Gumpova příběhu už navíc vím, že až se na nás naši mazlíčci doma zase kouknou těma svýma „psíma očima“, budeme jim určitě o něco víc rozumět…

Petr Dobrovský s rodinou

I

Jsem Gump. Vlastně ani nevím, kdo mi to jméno dal, ale možná ve mně cejtil to, že jsem jinej.

Protože každá jiná bytost na tomhle světě to má vněčem jednodušší. Ale vtom ostatním, atoho je vždycky bohužel víc, iomnoho složitější. Ona ta jinost vsobě totiž přináší ihodně starostí. Ale co jsou vlastně starosti, ty žijou jen ve světě lidí. Pro zvířata jsou to situace. Ajá jsem se naučil, že pokud nad situací moc dlouho přemejšlíte, tak se ten den nenajíte.

Ateď vlastně jak celej můj svět tady začal. Nebudu vám vysvětlovat, že trpím utkvělou představou, že před tím, než jsem se narodil, jsem jako kometa lítal ve vesmíru. Protože skoro každej, komu jsem to kdy vyprávěl, tak se mi vysmál.

Musím vám říct, že pes, ještě než otevře oči, vždycky nejdřív otevře čumák. Ajá cejtil něco zlýho. Brácha už se dlouho nepohnul. Leží pode mnou úplně tuhej. Jeho chlupy jsou najednou jako koberec. Hrubý aneživý. Jeho pach je pryč. Brácha už tu snámi není. Ségra se vedle mě třese, atak slabě píská. Shora do nás mlátí déšť. Ta věc kolem, zkouším ji prohryzat, potřeboval bych alespoň trochu světla. Ataky se pořádně nadechnout. Najednou to snámi hodilo. Ozvalo se praskání aněco mě dloublo do oka. Ucejtil jsem pot. Pak tam byly nohy. Teda vlastně vy lidi těm předním nohám říkáte ruce.

Ijeho zarostlou hlavu jsem dřív ucejtil, než uviděl. Světlo se mi zařízlo do očí. Mžoural jsem na něj. Kdo seš? Ten chlap mě zvednul ke svý tváři, po který tekla voda. Já byl už taky mokrej. Koukali jsme na sebe apak mě dal na vozejk. Když ke mně položil moji sestru, pohladil ji. Vytáhl inašeho bráchu, ale toho tam zase vrátil. Udusil se, udusili jsme ho. Proč jsme vlastně byli vtašce vpopelnici? Proč? Začínám si myslet, že „proč“ je hlavně lidský slovo. Ajen lidi znaj odpovědi.

Nebe nade mnou vypadalo jako modrá díra. Díval jsem se na ně skrz roztrženou deku, kterou přes nás ten chlap přehodil.

Vozejk drkotal po dlažbě apomalu padala tma. Jedna lampa, druhá lampa, řada lamp nad hlavama zakryla nebe. Dojeli jsme kpopelnicím aten puch mi skoro zastavil srdce. Chlap se naklonil dovnitř avytáhl kus nedojedenýho chleba.

„Moc na mě nekoukej, něco si musím najít kvečeři, když tu svou dám teď tobě.“

Avytáhnul zkapsy kus gumový hnědý tyčinky. Vy lidi tomu říkáte párky. Vonělo to, atak jsem se nerozmejšlel azačal to žrát. Hltal jsem to tak, že jsem izapomněl kousat. Takže hned potom, co jsem to všechno sežral, jsem to hned vyblil. Štěňata totiž nemůžou párky. Ale to je vám jako hladovýmu štěněti opravdu jedno. Atak, jak jsem ty vyblitý kousky před sebou viděl, tak jsem je znovu sežral. Podruhý už ve mně zůstaly, ale začaly mě dost tlačit vbřiše.

Ten chlap měl dobrý srdce, ale zřejmě neměl nikdy žádnýho psa aoštěňatech toho opravdu moc nevěděl.

Protože když ten vozejk sebou trhnul, tak jsem ty párky neudržel podruhý. Jenže místo předem jsem je tentokrát pustil zadem.

Tak už vím, jak prodává bezdomovec štěňata. Prostě si sedne adá tě před sebe scedulí: prodám za cokoliv.

Přišla ženská asní silná vůně, bylo to jak kýbl vovadlejch kytek svodou, která už se začíná kalit. Na tu nikdy nezapomenu!

„Ten nalevo je hezčí,“ aukázala na mě.

Ale když se ke mně naklonila, řekla:

„Ježíši, fuj, ten smrdí, není nemocnej? Dejte mi toho druhýho. Starej nám před měsícem chcípnul, anikdo nám teď nehlídá zahradu.“

Dala chlapovi jeden papírek, chytla ségru za kůži na krku anesla ji pryč.

„No neboj, tebe už neprodám, stejně smrdíš tak, že by tě nikdo nekoupil,“ podíval se na mě chlápek auž jsem zase poskakoval na vozejku.

Pak strčil ten papírek do kapsy ajeli jsme dál.

Vy lidi ve svým světě žijete neustálým vyměňováním, každej den vyměňujete, papírky za jídlo, papírky za věci, za všechno, aněkdy mám pocit, že je vyměňujete isami za sebe. To my psi neděláme, my tyhle papírky vůbec nepotřebujeme, pro nás nejsou důležitý. Jídlo si pes obstará vždycky apak už schází jenom láska ana ni jsou tyhle papírky krátký. My psi nežijeme život vyměňováním, my totiž když si vybereme, tak už nevyměníme. Je to takovej zvláštní pocit usrdce, přichází sdůvěrou, akdyž tu důvěru vnás člověk jednou zaseje, tak ani bolest, ani zklamání, ani mlácení nám lásku ktomu člověku nedokáže vzít… My prostě nevyměňujeme…

Nechtělo se mi už počítat lampy, atak jsem zavřel oči astrčil nos pod deku. Cítil jsem zní velkej kus lidskýho prožitýho života.

Ta modrá díra nade mnou už začínala tmavnout aasfaltovou silnici pod mejma nohama vystřídala lesní cesta. Kolem jsem uviděl auta, kterejm chyběly kola, avnich bydleli lidi jako vbarákách. Na mýho chlápka pokřikovali lidi ztěch baráků Bedřichu aod tý chvíle to ipro mě byl Bedřich. Pro nás psy mají lidi jenom jedno jméno ajako příjmení si ukládáme jejich pach. Atenhle Bedřich smrděl trochu jako kozí bobky. Tak jsem si ho pojmenoval Bedřich Kozí bobek.

Chvíli se dívám do plamenů, chvíli na světla vtý černý díře, kterejm říkáte hvězdy. Najednou jedna ta hvězda tou černou dírou prolítla. Ajá si řekl: to byla určitě kometa, asi se někde narodilo nový štěně.

Ta ženská, co si odnesla ségru, určitě dům má. Ale to měli ti, co nás šoupli do popelnice, taky. Musím si ještě udělat jasno, co je pro psa lepší. Jestli lidi sdomem, nebo lidi, co místo do stropu koukaj večer na nebe. Anad hlavou jim svítí měsíc.

„Cos mu to dal kjídlu?Dyk je celej posranej!“

Zakřičela hodně naštvaně ženská, která tam ujednoho zaut bydlela ve stanu. Za patama jí cupitala taková hnědá psí babka, která vypadala jako nafouknutej balon.

„Dal jsem mu svý párky kvečeři, ale radši jsem si je měl nechat pro sebe. Ten to snad ani nestačil strávit auž to bylo venku.“

„Ty seš prostě starej trouba.“

Na nic se mě neptala ahodila mě do kýble svodou. Myslel jsem, že je to můj konec. Odrážel jsem se ode dna toho kýble amával nohama na všechny strany, jako bych dostal nějakou křeč.

„Neboj se sakra! Kvečeři nemůžeš takhle smrdět.“ Azačala mě mydlit, asi houbičkou, kterou tam používali na nádobí. Smrděl jsem najednou jak pugét konvalinek. To teda ten předchozí smrad byl trochu lepší. Pak mě zabalila do takový huňatý deky ajá se vtu chvíli cejtil nějakej poníženej.

Hnědej balonek na mě pořád civěl amně to bylo nepříjemný.

Ale to už mi ženská podávala misku stakovejma bílejma kousíčkama aříkala tomu rejže. Bylo to suchý abez chuti. Jako kdybych žral nic. Ale žaludek, kterej byl úplně prázdnej, se uklidnil. Jak jsem to žral, tak koukám, že ta hnědá psí bublina se na mě dívá aspokojeně se směje.

Ta ženská, která mi dala najíst, se jmenovala Veronika ajejí pes Lílije. Byla to taková máma všech těch bezdomovců tady. Její ruce mi voněly po rybích karbanátkách. Atak jsem jí začal říkat Veronika Rybička.

Ten den byl tak dlouhej jako celej můj dosavadní život. Lehl jsem si na tu chlupatou deku anajednou mě taková zvláštní síla začala tahat dovnitř velký černý koule. Bojoval jsem proti ní, nechtěl jsem, aby se mi zavíraly oči, ale najednou jsem je neudržel aktý černý kouli jsem šel blíž ablíž.

Vy tomu říkáte spánek, ale pro mě je to jen mrknutí oka. Ta první noc byla těžká, celou dobu jsem běžel ktý černý kouli. Azvláštní bylo, že když jsem zas ty oči otevřel, tak jsem byl pořád na stejným místě.

„Béďo, ten tvůj kluk už se asi probudil, nějak se tam začíná vrtět,“ zakřičela Rybička na Kozí bobek.

„Kam jsi celou noc běžel, ty prcku?“ ptal se mě Bedřich, apřitom mě pohladil po hlavě. Ta psí hlava, to je pro nás takový magický místo. Když už toho člověka necháme sáhnout na hlavu, tak je to začátek cesty knašemu srdci. Ktý důvěře, jak jsem vám říkal. ABedřich po tý cestě kmýmu srdci vykročil.

Ono těch magickejch míst na sobě máme víc. Jedno je třeba na konci ocasu uzadku. To místo je tak nějak zvláštně propojený sočima, protože když mě tam někdo drbe, hned se mi ty oči zavírají. Ale ani břicho není špatný. Když ukážeme břicho alehneme si přitom na záda, tak je to důkaz toho, že člověk už je vtom našem srdci buď úplně, nebo hodně blízko.

Bedřich mě posadil zase na ten svůj vozejk avyjeli jsme směr popelnice. Ten vozejk už mi přišel taky dobrej, bylo to prostě takový moje auto. Ale ne jako barák na bydlení, ale auto skolama, co jezdí! Měl jsem tam tu Bedřichovu deku scelým jeho životem apoprvé mi přišlo, že tam patřím. Najednou jsme jeli místem, kde jsem naposledy viděl ségru, adošlo mi, že tak rychle, jak jsem získal pocit, že někam patřím, tak rychle jsem ho ztratil. Kozí bobek mě dneska prodá zase někomu za kus papíru. Dneska už nesmrdím abude to rychlý. Teda nesmrdím pro lidi, sám pro sebe jo.

Začala mi bejt hrozná zima, klepal jsem se, až mi drkotaly zuby.

„Čeho se bojíš, prcku? Je ti zima?“ ABedřich si sundal svetr adal mi ho na záda. Zastavili jsme upopelnic aBedřich vnich pořád něco hledal. Lidí se moc neštítil, protože po nich dojídal kousky jídla, který vyhodili. Měl jsem na to jídlo taky chuť, ale Bedřich se asi bál, že by to dopadlo stejně jako včera. Vtý době jsem si myslel, že pes může jíst jenom tu bílou kaši, protože jinak by se poblil.