JAKUB LUDVÍK

FOTOGRAF DUŠÍ

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

© Jakub Ludvík, Lucie Vodáková 2018

Cover Photo © Linda Orlik, 2018

Cover Art © Dobrovský s. r. o., 2018

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2018

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-671-9 (ePub)

ISBN 978-80-7642-672-6 (mobi)

JAKUB

LUDVÍK

FOTOGRAF DUŠÍ

OBSAH

ÚVOD

JAKUB LUDVÍK ALIAS ŽAMBOUR

JAKUB LUDVÍK A JEHO KARIÉRA

OD PÍKY

SVĚT MODELINGU

ZÁSADNÍ ZLOM

BEZ ATELIÉRU TO NEJDE

ÚSPĚCHY V ZAHRANIČÍ

DVORNÍ FOTOGRAF

OD UMĚLCŮ K POLITICE

POLITICKY NEANGAŽOVANÝ

VYSOKÉ AMBICE

FOTOGRAF POD LUPOU

JAK SE POZNÁ DOBRÝ FOTOGRAF

MISTR SVĚTLA

JE ŠÍLENÝ, ALE FOTÍ BÁJEČNĚ

BEZ ROZDÍLU

KRITIKA URČITĚ BÝT MÁ

NENÍ FOTOGRAF JAKO FOTOGRAF

PŘÁTELSTVÍ NA N-TOU

PETRA HAPKOVÁ

TOMÁŠ UJFALUŠI

LENKA VEJVÁLKOVÁ

MICHAL DAVID

MIROSLAV DONUTIL

KRISTIÁN KODET

MARIAN VOJTKO

FILIP RENČ

JIŘINA BOHDALOVÁ

LUCIE BÍLÁ

ŠTEFAN MARGITA

LUCIE VONDRÁČKOVÁ

ZDENĚK ZELENKA

PAVEL STROUHAL

KATHARINA GAJEWSKA

IVAN MIŠTINA

JAKUB VÁGNER

ALEXANDER HEMALA

MILAN FIĽO

HANA FREIBERGER HOROVÁ

PETR JANDA

MICHAELA JÍLKOVÁ

DARIUSZ JAKUBOWICZ

DAREK JAKUBOWICZ

ANTONÍN PANENKA

JIŘÍ ONDRA

MONIKA SZITÁŠOVÁ

JAKO MALÝ KLUK

MILÁČEK I MILOVNÍK

JAKUB A JEHO SVĚT

MOJE KREVNÍ SKUPINA

VZTAHY MIMO SHOWBYZNYS

POKORA NESMÍ CHYBĚT

OSLAVY NAROZENIN A SVÁTKŮ

POD DROBNOHLEDEM MÉDIÍ

S CÍLEM POMOCI

LÁSKA K FOTBALU

SLÁVA JE, KDYŽ…

LÁSKY, NA KTERÉ SE NEZAPOMÍNÁ

O ČEM SE (NE)MLUVÍ

TRAGICKÁ SMRT MATKY

TÍHA VOJNY

PO KOLENA V BAHNĚ

ZÁCHRANA PŘED SEBEVRAŽDOU

ZÁBAVNÉ HISTORKY

S ŠÁTKEM KE SLÁVĚ

JAK FOTOGRAF REŽÍROVAL

MAMI, JE TU VODNÍK

PŘEKVAPENÍ V KOUPELNĚ

KRÁLOVSKÉ APARTMÁ

OD FOTBALU K BRUSLENÍ

VÝSTAVY, DIÁŘE A PROJEKTY

HLEDAČ TALENTŮ

STRUČNÝ PŘEHLED TVORBY

SPORTOVCI:

POUŽITÉ ZDROJE

FOTOGRAFICKÁ PŘÍLOHA

Motto: „Nenávidím dobrý vkus. Je to ta nejhorší věc,

která se může kreativnímu člověku stát.“

Helmut Newton (1920–2004),

významný německý fotograf

„S tátou mám úžasný vztah

a každý rok mu pořádám oslavu narozenin

Tuto knihu mu věnuji.“

Jakub Ludvík

ÚVOD

Kdo jednou stráví s Jakubem Ludvíkem alespoň hodinu, je fascinován. Vším. Jeho prací. Jeho životem. Jeho názory. Když jsem s ním šla kdysi jako novinářka dělat úplně první rozhovor, kdosi mi tehdy řekl, že Jakub je hodně svérázný člověk se svéráznými názory na lidi, společnost i politiku. Neznala jsem ho, a tak jsem byla zvědavá. Během rozhovoru jsme si povídali a já se ho zeptala, co na tenhle popis o sobě říká. Odpověděl mi: „Jde o to, co je svérázné. Snažím se lidem říkat pravdu do očí. Lidi, se kterými pracuji, potřebuji mít rád, neumím s nimi žít ve falešném vztahu. A pokud vidím, že nedělají věci podle naší dohody, tak jim to samozřejmě řeknu. Třeba někdy i drsně. To ovšem nepovažuji za svérázné, ale za upřímné. Na druhou stranu lidé zase vědí, na čem u mě jsou, a buď se rozejdeme, nebo spolu zůstaneme.“ Pokud tedy dotyčný považoval za svéráznost toto, měl naprostou pravdu. Jakub je jeden z nejupřímnějších lidí, které znám. Nebojí se říct svůj názor, jen aby si někoho proti sobě nepoštval, a také se nebojí jít do diskuze a předložit pádné argumenty, pokud si myslí, že má pravdu. Řekněme si na rovinu, takových lidí už dnes moc není. Většina si to nechce s druhými rozházet, a tak kolikrát kývne i na to, s čím vlastně vůbec vnitřně nesouhlasí. To není Jakubův případ. A další věc, kterou musím bezpodmínečně zmínit, protože je v dnešní době už dost ojedinělá, je ta, že Jakub má srdce na pravém místě. A teď to vůbec nemyslím jako frázi. Pro lidi, které má rád, by se rozdal. Co je navíc důležité, nic od nich na oplátku neočekává. Jedním z jeho velmi blízkých kamarádů byl skladatel Petr Hapka. Měli spolu opravdu výjimečný vztah a vím, že pro Kubu bylo velmi těžké, když Petr zemřel. Nebylo snad žádné naše setkání, kdy by ho v nějaké souvislosti nezmínil. Vyprávěl mi, že se často stávalo, že mu Petr třeba ve dvě ráno zavolal, ať přijede. Že skládá a chce slyšet jeho názor. I když už Jakub kolikrát spal, vždycky vstal a dojel za ním. A přesně o tom to je. Tohle je to pravé přátelství, o kterém si většina z nás může nechat jenom zdát. Samozřejmě byla i spousta lidí, která Jakuba nějakým způsobem využila, i s tím se ale dokázal popasovat. Jeho život je od začátku do dnešních dní všechno, jen ne nudný. Díky své profesi, kterou původně vlastně ani dělat nechtěl, měl a má možnost se seznamovat s mnoha lidmi, kteří ho nějakým způsobem obohatili a obohacují. Ale rozhodně to není jen jednostranné. I on jim na oplátku věnuje něco, co jen tak nějaký fotograf nedokáže – daruje jim portrét, kde zachytí jejich skutečné já. Má totiž jeden velký talent – dokáže lidi přimět, aby se v jeho přítomnosti uvolnili a otevřeli se mu. Kdybyste měli někdy možnost projít si jeho ateliér, pochopili byste, co tím myslím. Když se díváte na jeho fotografie, tají se vám dech. Máte pocit, jako by naproti vám nebyl obraz, ale stál tam skutečný člověk a ukazoval se vám přesně takový, jaký je. Co se skrývá za tím tajemstvím? A kdo je ten, jenž vstoupil do života mnoha slavných českých umělců, sportovců a politiků a zanechal v něm nesmazatelnou stopu? To se dozvíte na dalších stranách. Věřím, že pokud jste jeho jméno zatím pouze zaslechli v souvislosti s fotografováním nějaké osobnosti, nyní se vám navždy vryje do paměti.

Lucie Vodáková

JAKUB LUDVÍK ALIAS ŽAMBOUR

Jakuba znám od dětství. Pamatuji si ho jako malého, tehdy asi desetiletého, klučinu, který jezdil každý víkend za babičkou a dědou do Lysolají. Tam má dodnes spoustu kamarádů, kteří mu neřeknou jinak než Žambour. Někteří lidé dokonce dodnes nevědí, jaké je jeho skutečné příjmení. Znají ho jako Jakuba a Žamboura.

Přezdívka Žambour vznikla zcela spontánně. V sedmdesátých letech běžel v tehdejší Československé televizi večerníček „Pardoubek a Žambourek“. Byl to loutkový a dnes již zapomenutý seriál o malých čertících lumpících. Jakub tenkrát v Lysolajích trávil každou sobotu a neděli před domem na silnici, kde si pořád hrál s míčem. U zídky měl malou fotbalovou branku a do omrzení se snažil kličkovat proti imaginárním obráncům a střílet góly. Kdykoli jsem tudy jel na kole, měl jsem jistotu, že ho potkám. S kamarády, s nimiž jsme celé dny sportovali, jsme si ho nemohli nevšimnout. A tak jsme si s ním občas zahráli, zastříleli na branku a povídali o fotbale. Jeho jméno Jakub Ludvík nám tehdy připadalo zvláštní. Někteří zaměňovali jeho křestní jméno za příjmení a naopak. Když tenkrát běžel v Československé televizi večerníček „Pardoubek a Žambourek“, všiml jsem si nápadné podoby Jakuba s čertíkem Žambourkem. A tak byl malý fotbalista jednoznačně „identifikován“ pro široké okolí. Už to nebyl ani Jakub, ani Ludvík, ba ani Jakub Ludvík, ale pro všechny, včetně našich rodičů a sousedů, Žambourek, resp. Žambour. Kdyby neměl Jakub příjmení Ludvík, které samo o sobě vypadá umělecky, mohlo to být zajímavé umělecké jméno.

To, že seriálová postavička Žambourek je čertík lumpík, sedí na Jakuba a jeho povahu téměř dokonale. Za těch více jak čtyřicet let, co ho znám, vím, že je v něm něco čertíkovského, něco čertovského, ba i něco ďábelského. Jakuba mám velmi rád, je to můj velmi dobrý kamarád. Zároveň vím, že je to složitá povaha a člověk několika nálad za den.

To čertíkovské v Jakubovi představuje jeho aktivita, chrlení – někdy i bláznivých – nápadů, určitá živelnost či smysl pro humor, kdy si dovede udělat legraci nejen ze svých přátel, ale i sám ze sebe.

To čertovské představuje jeho práce fotografa, jeho profese, ve které je „po čertech dobrý“, a také jeho určitá dětská naivita, kdy se snaží vyřešit prakticky neřešitelný rébus, jak o tom svědčí následující příhoda. S Jakubem jsme kdysi hráli známou Hanspaulskou ligu v malé kopané za mužstvo Olympijský výběr. Já jsem měl tenkrát problém s achilovkou, a tak jsem klukům přišel jenom fandit. Utkání už mělo začít, ale Jakub pořád nikde. Když dlouho nešel, musel už zápas začít a já, abych klukům alespoň trochu pomohl, jsem se postavil se svým zraněním do pole. Bohužel, achilovka to nevydržela, praskla. Bolelo to jako čert. Po zápase za námi dorazil Jakub s tím, že se moc omlouvá, ale že měl bouračku a policajti ho nechtěli pustit na zápas. Jakub tenkrát v pozici „naivního dobrosrdečného čerta“ přemlouval policisty, kteří dorazili k dopravní nehodě, ať ho na chvíli pustí, že potřebuje sehrát zápas, s tím, že se tak za hodinku vrátí k dopravní nehodě. Takový srdcař, blázen a nadšenec to tenkrát byl. Přestože mi svou bouračkou čertovsky zavařil, mám tuto příhodu rád a občas na ni všichni s úsměvem vzpomínáme.

To ďábelské souvisí s jeho občas „nediplomatickým“ jednáním. Objevuje se v situacích, kdy je přesvědčen o své pravdě a kdy danou osobu opravdu nemusí. Potom je schopen nekontrolovaného výbuchu emocí, který je doprovázen peprným slovníkem. Někteří ho pro tento zvláštní druh „upřímnosti“ milují, jiní naopak nesnášejí. Ale to je celý Jakub. Jako fotografa ho musíte uznávat, je opravdovým profesionálem a špičkou ve svém oboru. Jako člověka ho musíte buď milovat, nebo nesnášet.

Přeji Jakubovi, aby v něm bylo do budoucna více toho čertíkovského i naivně čertovského a méně toho ďábelského, kvůli čemuž se prezentuje jinak, než jaký v hloubi své duše opravdu je.

Stanislav Bendl,

rodinný přítel a kamarád

JAKUB LUDVÍK
AJEHO KARIÉRA

Nikdo se mnou určitě nebude polemizovat, když řeknu, že Jakub Ludvík má na fotografování opravdu velký talent. Jinak by se asi jen těžko stal jedním znejuznávanějších portrétních fotografů unás aneměl by možnost nafotit snad všechny známé české aněkteré izahraniční osobnosti, které vprůběhu života něco dokázaly. Paradoxní je, že ale nechybělo mnoho atento talent mohl být navždy promarněn. Jakub se totiž původně stát fotografem vůbec nechtěl. Jeho velkou láskou, která mu zůstala dodnes aza ta léta se ještě znásobila, byl fotbal. Souhra náhod aokolností tomu ale chtěla, že se nakonec na dráhu profesionálního fotografa přece jen vydal. Apodle toho, co všechno dokázal, udělal dobře.

Když jsem se ho jednou ptala, čím si vysvětluje, že právě jemu se tady vportrétní fotografii podařilo prorazit, řekl, že si myslí, že chytl dobu.

„Když jsem začínal, byli jsme tu prakticky tři fotografové, kteří jsme fotili takové ty větší věci. Kromě mě ještě Jaroslav Šimandl aVladimír Gdovín, který jako úplně první nafotil české celebrity do Playboye. Ten pak odjel do Ameriky. Každý znás dělal pro někoho jiného ašlo oto, kdo znás se prosadí nejvíc, kdo bude nejpracovitější.“

Právě pracovitost je jedna zvlastností, která Jakubovi na cestě kúspěchu rozhodně nechyběla. Kdo si myslí, že stačilo vzít do ruky fotoaparát, vyfotit někoho slavného akariéra byla na světě, ten se šeredně mýlí. Kromě toho, že fotografii na odborném učilišti vystudoval, pracoval později jako pomocný asistent hned ve dvou foto studiích avypracoval se opravdu od základu sám.

„Neměl žádné známosti, žádnou protekci, musel si tu cestičku kúspěchu hezky vyšlapat. Aby si ho někdo všiml, bylo třeba se nejdřív zapsat do povědomí lidí. Ato zdaleka nebylo všechno. Kolikrát bylo potřeba se zpočátku izadlužit, aby mohl uspořádat vernisáž avůbec si pronajmout nějaký prostor pro výstavu,“ objasnil mi vrozhovoru jeden zjeho nejbližších přátel Stanislav Bendl.

Jakubovy začátky tedy vůbec nebyly jednoduché. Připočteme-li ktomu ne zrovna dobrou rodinnou situaci, je skoro spodivem, že se mu podařilo vše ustát avypracovat se mezi elitu české portrétní fotografie.

„Uživit se jako fotograf tehdy nebylo jednoduché. Potřebovali jste velkou investici zejména do začátku. Spoustu peněz tak padlo na techniku, abych měl to nejlepší.“

„Kuba byl svého času takové dítě ulice. Už od šestnácti let se osebe staral prakticky sám. Mohl skončit išpatně, chytit se třeba nějaké party. Ale myslím, že právě díky tomu, že začal sfotografováním, miloval sport avšichni jsme tady byli taková parta arodina, takoví trochu nadšenci, se vydal tím správným směrem aodolal různým svodům. Řekl bych, že to mu hodně pomohlo. Unás vLysolajích měl zázemí, kam se mohl vždycky vracet,“ vysvětlil mi Stanislav Bendl.

OD PÍKY

Už vrámci školní praxe dělal Jakub poslední dva roky pro státní podnik Fotografia Praha, který měl vté době po celé republice monopol na vyvolávání fotografií. Zejména po dovolených včervenci asrpnu se uprodejen družstva Fotografia tvořily třeba itřísetmetrové fronty na fotografie. Ito byl jeden zdůvodů, proč si tehdy lidé zkoušeli vyvolávat snímky podomácku adělali si fotokomory vkoupelnách. Jakub pro družstvo fotil různé reportáže, vyvolával fotografie včerné komoře, koloroval je adělal idalší věci.

„Kam mě družstvo poslalo, tam jsem šel. Pamatuji si, že když se třeba vříjnu vždycky slavila Velká socialistická revoluce adávaly se do všech výloh fotografie srpu akladiva, tak jsme jich vateliéru družstva Fotografia vAnglické ulici pod vedením pana Strömingera dělali isto tisíc kusů. Týden se vytvářely jenom tyhle veliké fotky vobrovských kádích, kde plavaly jako kapři. Pak se dávaly do leštičky, kde se leštily, aodvážely se do provozovny. Pracovali na tom jak jeho stálí zaměstnanci, tak imy praktikanti.“

Právě práce vateliéru vAnglické ulici na Praze 2 pod vedením Zdeňka Strömingera, který měl uJakuba velký respekt, mu dala voblasti fotografie největší školu. Uněj vateliéru si Jakub prošel vším. Začínal svyvoláváním azvětšováním fotek apostupně zkoušel idalší věci. Celkem tu strávil necelé tři roky, od sedmnácti do devatenácti let.

Po škole, kterou absolvoval včervnu roku 1988, tu ještě chvíli zůstal, šel na vojnu apo ní nastoupil do svého prvního zaměstnání, což byla provozovna Foto Real, sídlící dodnes vLibické ulici vPraze 3. Itam Jakub fotil, co bylo potřeba. Od plesů přes svatby až po různé školní aktivity.

„Dělali jsme hlavně plesy vLucerně, které bývaly ve čtvrtek, vpátek avsobotu. Vostatní dny se pak fotilo třeba vítání občánků, školy, školky avšechny další věci, které měli kluci nasmlouvané aměli ztoho zakázky. Svatby jsme fotili méně, protože radnice už měli zabrané spíše ti starší fotografové, takže většinou jsme je dělali, jen když někdo vypadl, aby to bylo vykryté.“

Podle svých slov měl tehdy Jakub tolik zakázek, že vůbec nebyl čas na to, aby si ktomu sháněl ještě nějakou další práci. Kromě focení asistoval iza minilabem, zpracovával objednávky adělal inoční, aby se všechno stihlo včas. Tady poprvé také více zabrousil do ateliérové práce azačal dělat svoje první ateliérové fotky. Zůstal tu celkem tři roky.

„Postupně už jsem se cítil vté ateliérové práci sebejistě. Lidé si mě začali objednávat na své soukromé akce achtěl jsem zkusit dělat ivlastní věci. Fotil jsem třeba módní přehlídky, kterých tu bylo mraky, nebo si mě najala firma, abych vklubu Radost FX předváděl veřejnosti focení pro Elle, jak se fotí vateliéru titulka nebo portrét. Díky svým kontaktům alidem, které jsem znal, už jsem začínal mít hodně svých vlastních zakázek, proto jsem se nakonec rozhodl odejít, začal dělat na sebe afotit pro různé časopisy.“

Takto se seznámil isjednou znejdůležitějších osob svého pracovního života, která mu pomohla odstartovat jeho kariéru. Šlo opaní Lenku Vejválkovou, současnou ředitelku hotelu Ventana, jež byla jednou zprvních podnikatelek, které v90. letech minulého století přivedly do Česka luxusní módní značky. Vroce 1995 založila firmu Prospekta Moda, pod kterou provozovala prodejny celkem dvanácti luxusních značek, jako například Salvatore Ferragamo, Bottega Veneta, Versace nebo Diesel.

„Úplně přesně už si nevzpomínám, jak jsme se tenkrát sKubou seznámili. Ale vté době knám chodilo hodně lidí, především tedy fotografů zčasopisů, achtěli spolupracovat, takže tak nějak si myslím, že to asi proběhlo,“ řekla mi Lenka Vejválková.

SVĚT MODELINGU

Stejně jako se Jakub téměř celý život pohyboval mezi herci azpěváky, byl jeho pracovním prostředím isvět modelingu. Jako jeden zprvních fotografů fotil velké módní přehlídky, se kterými se tu vsouvislosti suvedením nových značek na trh po revoluci doslova roztrhl pytel. Na Pražském hradě ve Španělském sále fotil přehlídku Emanuela Ungara, vklubu Radost FX, který své brány otevřel vroce 1992 apatřil mezi nejlepší taneční kluby vPraze, zase přehlídku značky Salvatore Ferragamo. Pracoval například ina přehlídce značky Versace, která se konala vObecním domě. Tehdy se na ní předvedly jedny zdnešních nejslavnějších topmodelek.

„Co se týče přehlídek, po revoluci tu byl úplně největší boom. Jezdili sem zástupci všech možných velkých luxusních zahraničních značek ajá měl příležitost jejich přehlídky fotit, ato ivzákulisí. Takhle jsem fotil třeba Evu Herzigovou nebo Karen Mulder. Díky přehlídkám jsem pak začal získávat kontakty, protože na nich samozřejmě byli návrháři aznámé osobnosti, které chtěli mít svoje fotky akatalogy. Sponzoři zase chtěli dělat kalendáře. Takhle to všechno postupně vznikalo. Práce se nabalovalo čím dál víc azáleželo jen na tom, jak jsem byl akční, výkonný, jak rychle jsem dokázal ty fotky zpracovat. Tenkrát se všechno dělalo ručně. Nafotilo se hodně filmů, fotografie se musely nejprve vybrat, pak se znich udělaly náhledy aty se odvezly klientům, aby se ztoho zvolily fotky pro tisk. Šlo zkrátka oto, jak se kdo kté práci postavil ajak rychle dokázal reagovat na dané požadavky.“

Kromě toho, že Jakub fotil přehlídky, začal kontaktovat iredakce časopisů, aby snimi navázal spolupráci. Netrvalo dlouho apřipravoval pictorialy afashion story pro různé magazíny, kterých se tu po revoluci také objevilo jako hub po dešti. Na časopiseckém trhu měli zastoupení především představitelé velkých nadnárodních korporací, jako byl například Bertelsmann, Hearst či Burda, kteří tu začali vydávat časopisy jako Playboy (1991), Elle (1994), Penthouse (1994), Harper’sBazaar (1996), Esquire (1996) či Cosmopolitan (1997). Kromě toho, že spolupracoval například sElle, Xantypou nebo Betty, fotil také titulky pro Vlastu aspolu sjiž zmiňovaným Vladimírem Gdovínem nafotil například pictorialy pro magazín Playboy.

„SVláďou jsme se hodně stýkali. Dokonce jsme spolu plánovali vydat knihu amít společně ipořad. Říkal mi, že si mě tady zté nastupující generace portrétních fotografů váží nejvíc. Byl první, kdo unás odstartoval propagaci českých hvězd vmutacích zahraničních časopisů. Jako první fotil například sérii českých hereček– Janu Švandovou, Míšu Kuklovou či Markétu Hrubešovou pro Playboy. Až po něm jsem nastoupil já spolu sdalšími. Tenkrát to byla velká senzace. Potom jsme také dělali nějaké věci pro magazín Penthouse, kde byl tehdy šéfredaktorem Libor Černohlávek. Nafotili jsme tam spousty hereček. Nebyly úplně nahé, ale vždycky velmi sexy. Ta nahota tam byla pěkně skrytá. Penthouse se tehdy rozhodl změnit strategii, vedení už nechtělo jít cestou jen odhalených holek, ale chtělo irozhovory sherečkami, aby se to posunulo zase někam dál. Byla to taková éra dvou tří let. Do Playboye jsem pak dělal třeba pictorialy, které šly do celého světa. Do Elle nebo Harper’sBazaaru jsem fotil spoustu známých osobností adělal jsem ifashion story, ale ty už mě pak moc nebavily. Později jsem fotil třeba pro časopis Krásná paní, bylo toho opravdu hodně.“

Psal se rok 1995 aJakubovi bylo tehdy pětadvacet let. Hodně sportoval, navštěvoval večírky azkaždého setkání spřáteli inovýmilidmi si odnášel nějaké kontakty.

„Tenkrát se žilo úplně jinak než dnes. Chodilo se ven do podniků, lidé se seznamovali, různě si pomáhali, kontaktovali se, akdyž byl někdo zajímavý aněco uměl, byl oněj zájem. Já jsem byl ve společnosti oblíbený, proto jsem tu práci dostával. Kdyby tomu tak nebylo, třeba bych dneska dělal řidiče autobusu nebo dělníka vtovárně. Stejné to mají imodelky. Pokud se chtějí prosadit, musí se naučit pohybovat vbyznyse, musí mít všeobecný přehled aumět se bavit. Jinak většinou brzy skončí. Když lidé zjistili, že jsem fotograf, měli zájem, abych pro ně něco nafotil. Snažil jsem se být veselý avtipný, dokázal jsem udělat atmosféru, abych zaujal, ataké jsem uměl rychle zpracovat fotografie. Ostatní kolegové nebyli třeba tolik aktivní, neměli kontakty. Já už měl velké zkušenosti zateliéru od Strömingera izFoto Real, proto si mě vybírali.“

Podobně jako jiní fotografové měl iJakub nafocený svůj book, kterým se prezentoval, ačekal na svoji velkou příležitost. Ta měla přijít záhy.

„Jde oto, jaké máš kontakty

akoho znáš. Pak už jen čekáš,

kdo ti dá tu první velkou šanci.“

ZÁSADNÍ ZLOM

Pravděpodobně největší průlom vJakubově kariéře přišel vroce 1996. Bylo mu tehdy šestadvacet let, když se vdnes již neexistujícím slavném pražském klubu Fromin na Václavském náměstí konala velká akce spojená smódní přehlídkou Versace. Během ní se vystavovaly iJakubovy fotografie.

„Bylo to těsně po revoluci. Tenkrát jsme sLenkou Vejválkovou aIvo Rittigem udělali obrovskou akci včetně módní přehlídky. Byli tam snad všichni, co vPraze něco znamenali, přes dva tisíce lidí. Psalo se otom celý měsíc. Ajak byl trh tehdy takový prázdný, nikdo nevěděl, kam se má jít nechat nafotit, anajednou to přišlo. Někdo už mě znal předtím, fotil jsem spoustu známých modelek jako třeba Terezu Maxovou, Danielu Peštovou, návrháře Emanuela Ungara na Pražském hradě nebo přehlídku Paca Rabanneho, ateď mě začali vyhledávat idalší lidé.“

Aže to byla akce na tehdejší dobu opravdu velkolepá, mi potvrdila iLenka Vejválková, která, jak už bylo řečeno, stála uzrodu Jakubovy kariéry.

„Vroce 1995 jsme otevírali značku Versace abyla to taková první velká módní značka, první franšíza, která se tady objevila. Do té doby vPraze nic nebylo, proto se na to upírala taková pozornost. Lidé chodili kolem výloh afotili se. Dlouho se psalo, kolik co stojí, ato byl ijeden zdůvodů naší spolupráce sJakubem. Byl velký zájem ofotografie aověci stím spojené. Kuba tehdy přišel stakovým nápadem, že by se mohla udělat mini prezentace nebo přehlídka právě ve Frominu aže by šaty mohly vynést namísto modelek nějaké slavné osobnosti, herečky azpěvačky, aon by je vtom potom vyfotografoval. Takhle to tedy vzniklo anakonec iproběhlo amělo to neuvěřitelný úspěch. To spojení slavných tváří, okteré byl zájem, onichž se psalo akteré byly vmnoha případech na mole poprvé, aznačky, která tu tehdy byla jako jediná, další obchody se otevřely později, třeba Louis Vuitton až vroce 1997, bylo opravdu mimořádné pro celou Prahu. Nedělaly se tady skoro žádné podobné akce, proto byl ten mediální zájem tak velký. Určitě to jeho kariéře pomohlo. Později už jsme spolu tak úzce nespolupracovali. Ale samozřejmě fotil známé osobnosti, takže když jsme tady měli nějaké věci na focení nebo nějakou přehlídku, byl vždycky utoho. Spolu svizážistkou zBarrandova jsme dělali také proměny, kterým se dnes již tolik nevěnuje.“

BEZ ATELIÉRU TO NEJDE

Poté, co se Jakub rozhodl osamostatnit aopustil provozovnu vLibické, přišel oateliér, abylo tedy jasné, že bude potřebovat náhradu. Bez něj svoji profesi nemohl naplno vykonávat. Rozhodl se udělat si ateliér vbytě, kde bydlel– ve Slezské ulici.

ÚSPĚCHY VZAHRANIČÍ

DVORNÍ FOTOGRAF

OD UMĚLCŮ KPOLITICE

POLITICKY NEANGAŽOVANÝ

VYSOKÉ AMBICE