DRUHÝ

ŽIVOT

ADOLFA

EICHMANNA

© Ariel Magnus 2020

Published by arrangement with Michael Gaeb Literary Agency, Berlin

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jiří Pešek, 2022

Cover © Nurten Zeren, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2659-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-2660-8 (mobi)

DRUHÝ

ŽIVOT

ADOLFA

EICHMANNA

ARIEL  MAGNUS

Má-li podřízený, tedy ten, kdo plní rozkazy,

nad sebou dobrou vládu, má štěstí; je-li mu však

dopřána vláda špatná, má smůlu. Já štěstí neměl.

Adolf Eichmann,

Götzen

Pokud se přistihnete, že litujete i někoho, jako

byl Eichmann, nesnažte se tento pocit potlačit,

neboť přesně tohle nás od něj odlišuje.

Bettina Stangneth,

Eichmann hinter den Spiegeln

IV

KVĚTY PRO VERU

Řekni, kde ty kytky jsou,

co se snimi mohlo stát?

Řekni, kde ty kytky jsou,

kde mohou být?

Proč jen má takovou smůlu?

Město zůstalo bez květin zrovna vden, kdy se má po sedmi letech nuceného aodvážného odloučení znovu setkat se svou ženou. Ataké bez veřejné dopravy, denního tisku, plánovaných zákroků vnemocnicích ibez svozu odpadu poté, co se odbory přidaly knárodnímu smutku. Ovšem skutečnou katastrofu představoval za těchto okolností zejména absolutní nedostatek růží, Veřiných oblíbených květin, podobně jako nejsou kdostání frézie či jasmíny, adokonce ani mizerná kytička karafiátů.

„Ale když vy tady květiny akvětiny nikde, proč vy tady?“ rozzuřil se Ricardo Klement uposledního prodavače květin, na kterého natrefil asi dvacet bloků od hotelu.

„Však už čekáme na další, které jsou na cestě zChile,“ odpověděl mu květinář až surážlivým vzrušením vhlase. Nepochybně se mu stalo vůbec poprvé, že během obyčejného zimního aupršeného pondělního rána zůstal bez zboží již před desátou dopolední. Vnejméně vhodný den pro nákup květin. „Umřela nám Evita, atak národ vzal útokem všechna květinářství, aby ji patřičně uctil.“

„Verfluchte Schlampe!“ zadrmolil Klement asvého zklamání se zbavil tím, že zadupal nedopalek do země, aby nemusel zakopat cokoliv jiného.

Muž, zahalený do zelené pláštěnky asdlaněmi od hlíny, nepotřeboval umět německy, aby vytušil, že to, co před okamžikem vyřkl muž, jehož skřípavý hlas mu stále zněl vuších, odpovídalo peprné nadávce, ačkoliv nemohl rozpoznat, že adresátkou byla Duchovní vůdkyně národa, jež předevčírem zemřela na rakovinu děložního čípku (aniž jí kdy děloha kněčemu byla). Protože pro květináře zákazník nepřestával být zákazníkem, ikdyž prozatím nic nekoupil, omezil se tak jen na neurčitý posunek připomínající zaměstnance pohřebního ústavu aznovu se soustředil na zrezivělé nůžky, jimiž kadeřil barevné stužky na kytice zrůzných koutů světa.

Klement však neměl čas čekat na zásilku zdruhé strany Kordiller. Loď přivážející jeho ženu už musela zakotvit vpřístavu aon chtěl být vhotelu ve chvíli, kdy ji tam dopraví jím pověření lidé. Byl by ji rád vpřístavu přivítal osobně, azároveň by tak mohl znovu navštívit impozantní doky, kam před dvěma lety připlul ion sám jen spěti sty argentinskými pesy vkapse. Rád by opět viděl svůj užaslý první pohled plný očekávání, jak se tentokrát zračí ve tváři jeho manželky. Jeho přítomnost na místě právě vté chvíli by zároveň zapůsobila jako signál, že může bez obav vstoupit na tuto požehnanou zem, tak bezpečnou pro muže vjeho situaci. Bylo docela složité Klementa přesvědčit, že objevit se na veřejnosti vdoprovodu oné ženy by mohlo být nebezpečné. Ačkoliv byli již dávno oficiálně rozvedeni, itak bylo dost dobře možné, že ji sledovali nepřátelští agenti.

Teď svou vnitřní zuřivost přetavil vdelší kroky. Jeho křivé nohy rychle kmitaly, pěsti měl sevřené vproděravělých kapsách kabátu, trup nakloněný vpřed, zrak upřený na dlaždice, které až děsivě nepravidelně střídaly nejrůznější tvary ibarvy. Aby se uklidnil, začal své kroky počítat aznovu si přitom uvědomil, že od rohu ulice kdalšímu je jich pokaždé sto. Téhle vzdálenosti se tu říká cuadra azdá se, že ztoho azpřidruženého konceptu manzana, jenž kromě jablka označoval též blok domů, vycházejí rozmístění arozměry všech věcí ve městě. Proto se tato slova Klement naučil jako první. Metafora označující betonové čtvercové bloky domů zároveň označovala jeho oblíbené ovoce (zejména pak ve formě vína, lahodného Apfelwein). Byla dobrým znamením, které se potvrdilo ve chvíli, kdy argentinská jablka ochutnal poprvé. Proto jich ssebou přivezl až zTucumánu hned několik kilo, neboť chtěl, aby místní jablka byla tím prvním, co noví obyvatelé této země okusí. Jak je možné, že ho vtu chvíli nenapadlo kjablkům přidat rovnou ipár květin? Copak nevěděl, že daná provincie se nazývá „zahradou republiky“?

Klementa vtu chvíli opět ovládl starý pocit selhání, jenž ho provázel již dříve. Pocit tak dávný, jako je samotný svět, cosi na způsob prvotního hříchu sjeho vlastním otiskem. Vždyť to bylo neočekávané, pokusil se sám sebe omluvit. Pravdou však bylo, že oEvitině smrti se dozvěděl už před nástupem do vlaku aměl již vtéto zemi něco málo odžito, aby věděl, že všechno, co se týká této ženy, bylo vždy přehnané amimořádné. Když vystoupil na stanici Retiro azamířil do hotelu vdoprovodu těch, kdo přivedou jeho ženu, týchž Kameraden, kteří před lety vzemi přivítali ijeho samého, nemohl si nevšimnout nekonečné řady lidí, které Argentinci přezdívali indiánská ajež se se směšnou pečlivostí tvořila vždy, když se na jednom místě sešly více než tři osoby. Hotové cuadras amanzanas truchlících seřazených hezky za sebou, aby dali poslední sbohem Vlajkonošce ponížených. Všichni muži aženy se svazečkem květin, chráníce se novinami, vnichž si zas aznovu pročítali tu strašnou zprávu. Klementa však nejvíce dojalo množství vojáků dohlížejících na klikatící se smuteční průvod pod širým nebem. Jejich široké plstěné kabátce ačerné jezdecké boty mu připomínaly jeho vlastní oděv, který až donedávna oblékal. Oděv, který by si býval rád oblékl při tak významné příležitosti, jaká se mu naskytla právě dnes.

Uklidněn procházkou nebo počítáním kroků musel uznat, že taková smrt, byť vtak mladém věku, byla vším, očem jakýkoliv vůdce mas mohl snít. Nemluvě oženě takového vůdce. Pokud Klement na generálu Perónovi něco obdivoval, tedy kromě oddanosti, kterou vlidech vzbuzoval, byla to jednoznačně lehkost, již sdílel se ženou, akdovršení všeho se svou vlastní. Ne že si Klement ženského pohlaví nevážil, právě naopak, ale přenechat jim tak dominantní místo ve veřejném životě, tomu se říká pád do pekla. Moc byla něčím, co si jakýkoliv muž žárlivě střeží ipřed svými nejbližšími spolupracovníky, takže vystupovat na veřejnosti téměř krok vzadu za svým doprovodem nutně předpokládalo jistotu jdoucí daleko za důvěru vjakoukoliv tajnou policii. Byl to znak skutečné moci. Ipři vědomí, že jeho družka zemře vpouhých třiatřiceti letech anebude mít prakticky žádný čas vyrůst natolik, že svého muže zastíní, málokterý vůdce by jí dovolil, aby získala takový vliv na jeho stoupence.

Trochu zatrpkle se ptal sám sebe, zda právě tohle nechybělo vůdci jeho vlastního lidu, jehož manželka se také jmenovala Eva azemřela stejně mladá abezdětná. Tyto paradoxní podobnosti (měla snad iargentinská Eva zjedné dvaatřicetiny židovskou krev, jako to zjistil oté druhé?) jen zdůraznily do očí bijící rozdíly mezi herečkou obarvenou na blond, která si podmanila nejprve generála apak icelou zemi, akuchařkou, vtomto případě pravou blondýnou, která působila, jako by se narodila vbunkru, vněmž také nakonec zemřela. Aporovnáváme-li jejich polovičky, nemenší rozdíl byl imezi jejich manželi. Jeden tu svou skrýval až do smrti, druhý ji od první chvíle ukazoval. Klement si nedokázal odpovědět na otázku, co by asi Führer mohl získat, kdyby měl po svém boku onu druhou Evu. Ve světle toho, že poté přišel úplně ovšechno, měla tato otázka inadále své opodstatnění. Možná by ho svými půvaby rozptýlila natolik, že by ho nechtěně odradila od hloupého nápadu vtrhnout do Ruska.

Zastavil se na rohu, aby si zapálil další cigaretu značky Condal. Teď už byl na cestě do té části města, která mu vdobě jeho příjezdu za vlhké zimy tolik připomínala centrum Vídně, Berlína nebo Paříže. Než přijel do Argentiny, Klement poznal kromě těchto adalších evropských měst už jen některá na Blízkém východě, jimiž prošel ještě před válkou při své neúspěšné cestě za bližším poznáním sionistického hnutí. Podobně jako Mojžíšovi ani jemu nebylo dovoleno vstoupit do země zaslíbené, kde se chtěl setkat sjeruzalémským velkým muftím, ačkoliv ani to mu později nebránilo, aby se chvástal přátelstvím stímto islámským duchovním. Tak či onak, Klement očekával podobné prostředí ina tomto vzdáleném kontinentu, avšak bez lidí vtunikách amešit slesklými kopulemi, ale rovněž se spoustou chatrných budov lemujících ulice, většinou udusané množstvím bosých nohou. Ikdyž se mu tyto předsudky vrchovatě potvrdily oněco později, po přestěhování na venkov vseverozápadní části země, při každém návratu do Buenos Aires nepřestával znovu uvykat myšlence, že historické centrum města vtéto části světa by svou hojností abohatstvím mohlo vyniknout ina starém kontinentu. Faktem je, že fasády zdevatenáctého století, mnohé znich vybledlé, adokonce oprýskané, se tu střídaly smoderními, beztvarými ačasto iryze ošklivými budovami; pravdou bylo také to, že po obou stranách ulice se postupně hromadilo množství odpadků, které překvapovalo zejména uspořádáním, skoro jako by je sem navršili nedbalí metaři, jejichž úkol byl právě opačný. Apravdou bylo ito, že pod upraveným vzezřením kolemjdoucích, kteří úzkostlivě kontrolovali dokonalost puků na kalhotách stejně často jako dokonale načesanou pěšinku, až příliš často vykukovalo třepení oděvu, který se nenapravitelně brzy rozpadne. Nic ztoho už nyní Klementovi neunikalo, ale Buenos Aires se svými kiny, divadly aluxusními obchody bylo inadále tím evropským městem, za jaké ho považoval už od samého začátku, když ho zpřístavu urychleně přepravili do penzionu daleko od centra, jako by opravdu ještě stále byl na kontinentu, kde ho nikdo neměl spatřit. Když šel té první noci spát, měl pocit, že prochází snem, snem ztrosek noční můry, kterou nechal za sebou. Místo budov, které na druhé straně oceánu padaly následkem spojeneckého bombardování, zde jako houby po dešti rostly budovy nové. Následujícího dne po probuzení mu už Argentina nepřipadala jako nouzové útočiště či jako poslední místo na světě, kam se ještě dalo uprchnout auchovat si svobodu či dokonce holý život, nýbrž jako druhý domov, pokračování toho prvního, jenž byl již od počátku debaklu architektonicky předurčen ktomu, aby pod svou střechu přijal poražené.

Se zvučným názvem této takřka antarktické země se poprvé setkal vrámci svých hebrejských studií, když dostal za úkol přečíst ashrnout knihu Židovský stát od Rakušana Theodora Herzla. To byl jeho první úkol po nástupu do oddělení pro židovské záležitosti ve zbrusunové národněsocialistické vládě. Politický otec sionismu navrhuje vbibli tohoto hnutí Argentinu jako alternativu pro případ, že by se návrat do Země izraelské jevil jako neuskutečnitelný. Zdůrazňuje přitom, že jde ojednu znejbohatších zemí světa, která nabízí při řídkém osídlení mnoho prostoru. Dlouho před tím, než vznikla myšlenka poslat Židy do francouzské kolonie na Madagaskaru nebo je soustředit vpolském Nisku, tehdejší Untersturmführer si vzpomněl právě na Herzla ana možnost uskutečnit tento sen, ani ne tak zpraktického hlediska (byl odborníkem na vlakovou přepravu, ane na lodní), jako spíš zhlediska teoretického. Tak dlouho se opájel představami, že příspěvkem získá další „bonbonek“, jak nazýval vyšší frčky vpostupu uSS, až ve výsledku celá iniciativa vjeho nitru vyšuměla azůstala vzapomnění, stejně jako pozdější polský aafrický podnět. Tentýž osud později potkal ipolskou aafrickou variantu. Když se nad tím zamyslel, bylo vlastně docela komické, že tato náhradní země zaslíbená nakonec není řešením židovského problému, nýbrž řešením vlastních útrap vzniklých jeho snahou tento problém vyřešit.

Konečně dorazil do hotelu Majestic na bulváru Avenida de Mayo, který si vybral, protože mu připomínal hotel stejného jména vBudapešti, kde organizoval (pokusil se zorganizovat) výměnu milionu maďarských Židů za deset tisíc nákladních aut. Pomalu přešel halu, kterou od předchozího večera zdobil provizorní oltář kuctění Paní naděje, jak se zesnulé také říkalo, astiskl tlačítko vedle černého kovaného mřížoví. Současně spohybující se kabinou, ačkolivopoznání větší rychlostí, se ke Klementově hlavě zvýšin snesla jistá myšlenka. Otočil se na podpatku, vrátil se ke stolku sfotografií avázou umístěnou ubočního zrcadla vpozlaceném rámu azastavil se, aby si upravil kravatu apár vlasů, které mu od středu protáhlé lebky až kzátylku ještě zbývaly. Znovu si nasadil klobouk azadíval se na svůj prošedivělý knír, který zakrýval vrozenou asymetrii jeho vyhublého obličeje, zněhož jako implantát čněl dlouhý nos, pouhé nosní dírky zakončené malou vystupující bradou, apár širokých židovských uší, onichž si za jeho zády špitali jeho bývalí přátelé, podceňující jejich stejně široký doslech.

Výtah dorazil do přízemí. Stačil jeden rychlý pohyb, letmý pohled směrem krecepci, kde mladý muž vlivreji vyplňoval nějaké seznamy, azkvětin pro Evu se rázem staly květiny pro Veru.

•

Klement ejakuloval do manželčiných útrob. Spíše žádoucí akt než potěšení, neboť doufal, že se mu tím alespoň trochu podaří setřít vyděšený pohled své ženy zhrozené nad tím, jak zestárl. Hned poté zamířil do koupelny, ještě předtím, než se jeho úd znovu stáhne azapouzdří se do předkožky aznemožní mu důkladnou očistu, které svůj pyj podroboval pokaždé, když byl snějakou ženou, ikdyby byla jeho vlastní. Na další obřady stejně neměli dostatek času, protože děti se měly každou chvíli vrátit, až utratí sto pesos, které jim strýc Ricardo dal jako Taschengeld na uvítanou.

Kluci už byli velcí azměnili se knepoznání, zejména nejstarší Klaus, jenž se ve svých šestnácti letech stal matčiným novým manželem, alespoň soudě podle podezíravého pohledu, jemuž podrobil muže, kterého jim matka představila jako jejich strýce. Tuto podezíravost jen těžko mohla potlačit štědrá bankovka, kterou mu strýc svěřil spolu sjablky, aby je během procházky po svém novém městě rozdělil mezi sebe asvé bratry. Další, kteří přišli na svět po Klausovi, Horst aDieter, pak novému strýci nevěnovali ani náznak nevraživé pozornosti, neboť se plně bavili vrháním kostiček zrohoviny, které chlapci dostali hned, jak je Klement uvítal vpřístavu, asnimiž si nyní hráli na podlaze pokoje přesně tak, jak to Klement vídával umístních dětí. Jako by pravidla nepatřila kžádné konkrétní hře nebo konkrétní společnosti, nýbrž kdětství obecně. Když hochy viděl naposledy, bylo jim pět atři roky, takže je klidně mohly nahradit jiné děti aon by si toho ani nevšiml, podobně jako tomu bývalo ve filmech, kde hrají stejnou osobu vrůzných životních etapách pokaždé jiní herci.

Naproti tomu Veronika, jeho milovaná Vera, se nezměnila. Stejně kulatá tvář, stejně černé vlasy astejně modré oči. Její tělo stejně pevné, nohy také, stejně kypré hýždě. Vnejintimnějších chvílích jí Klement říkával Vulpius, ato na počest manželky Johanna Wolfganga Goetha, jež byla proslavená svými vnadami anenuceným venkovským vystupováním, jimž dával přednost před zdravou štíhlostí aprotáhlostí typicky árijské ženy. Nikdy mu nevadilo, že Vera pochází zvenkovské rodiny, vadil mu však její radikální katolicismus anutnost církevního sňatku, což se jeho stranickým druhům příčilo, neboť všichni byli na Führerovo přání deisté. Později sice oznámil, že iVera konvertovala ktomuto národněsocialistickému náboženství, které propagoval Hitler, avšak bylo to jen jeho zbožné přání. Vera na své víře lpěla stejně jako první den, ato do té míry, že když spolu zůstali vhotelovém pokoji sami, nejprve ho požádala, aby poklekl apomodlil se zvděčnosti za jejich opětovné shledání. Atak klečel na koberci jako zamlada, tvář zabořenou do Veřiny šíje jako do polštáře, avdechoval vůni sena amletých mandlí, její nejhlubší aroma. Přesně vtéto poloze se jí Klement zmocnil, částečně iproto, aby dal najevo, že lodní lístky nezaplatil Bůh, nýbrž on sám zúspor za dva roky práce vArgentině.

Už oblečený, na prahu koupelny se vlehké euforii ženě svěřil se zvláštní shodou okolností, kterou si právě uvědomil. Vpasu Červeného kříže, který si nechal vystavit pro cestu do Argentiny, si kromě změny jména amísta narození (ataké náboženství, rodinného stavu apovolání) změnil irok narození, zroku 1906 na 1913. Žádný zúdajů jeho nové identity nesměl být blízký těm, které chtěl skrýt. Alespoň tak mu to doporučili, ale nějak si nemohl vybavit, proč si vybral právě tento rok ane nějaký jiný. Výsledný rozdíl vletech téměř odpovídal rokům, které strávil vrodném Solingenu předtím, než se jeho rodina přestěhovala do rakouského Lince. Tuto adoptivní vlast stejně opár dekád později opět vyměnil za Německo, tentokrát proto, aby se jako dospělý mladík připojil ke stoupencům nového pořádku. Pokud volba byla vyvolaná nějakým dětským traumatem, rozhodně toto trauma nespočívalo ve stěhování, jakkoliv jej vykolejilo apozději mu zabránilo dokončit školu. Trauma spočívalo vúmrtí matky, když bylo Klementovi devět let. To byl vjeho dětství skutečný předěl. Ať už to bylo jakkoliv, trefil se do černého, jak mu tuto malou záhadu objasnil jeho agent. Těch sedm let vrozdílu odpovídalo sedmi letům odloučení od manželky, takže ve chvíli, kdy se znovu setkávají, tedy právě teď, je mu tolik let, jako když ji naposledy políbil.

„No, není to krásné, Schatzi?“

„Mohu jít také do koupelny?“

Klement si zapálil jednu zcigaret značky Gloria, které mu žena přivezla, ake svému pobavenému překvapení zjistil, že inázev jeho oblíbené německé značky cigaret mu ve španělštině předznamenává zářnou budoucnost (vmládí by přísahal, že jde oanglosaské slovo). Navzdory chladu otevřel okno dokořán, aby vyvětral poslední zbytky pachu sexu. Číselné náhody ho vždycky dostávaly do určité melancholie, jako by byl svědkem malého zázraku, který pak činí okolní svět ještě šedivějším. Opřený ookenní parapet přejížděl očima po mokrém asfaltu lemovaném vysokými stromy astarými pouličními lampami, což byl obraz, jemuž kdokonalé iluzi vlasti nechyběly už ani prapory shákovými kříži, neboť ty už tam nyní také nevisely.

Na konci bulváru mezi prořídlými větvemi platanů prosvítala majestátní budova Kongresu, jehož široké vchodové schodiště bylo zcela pokryto smutečními věnci. Vzpomněl si na projev, který Evita pronesla 17.října předchozího roku vprvním přímém přenosu argentinské televize, jejž sledoval na přístroji vyrobeném národním průmyslem aumístěném pod širým nebem před budovou regionální vlády vTucumánu. „Kdyby tento národ žádal můj život, dala bych mu ho azpívala si,“ řekla tehdy první dáma nebo alespoň tak to Klementovi přetlumočili, jelikož jeho španělština stále nestačila na víc než na běžnou denní komunikaci vobchodě. Evitina věta mu přirozeně připomněla jeho vlastní významný výrok: „Skočím do hrobu se smíchem, protože pocit, že mám na svědomí pět milionů nepřátel říše, je pro mě zdrojem hlubokého uspokojení.“ Proto se Klementa zmocnil silný dojem, že na tom balkoně stojí on sám avšichni ti lidé, všechny horlivé masy, tak podobné apřitom tak odlišné od jeho vlastních, oslavují dole jeho slova. Na jedné straně řád, na druhé chaos. Na jedné straně hnědé košile, na straně druhé lidé bez košil, descami-sados.

Sedmnáctého října, vden, který byl nade vší pochybnost pro Argentince tak důležitý, vtentýž den přesně před deseti lety začal vBerlíně proces deportace Židů zříšského hlavního města. Byla to nejdůležitější operace, které Klement do té doby velel, protože se odehrávala vsrdci Říše, jež měla být co nejdříve očištěná od Židů, judenrein, aproto si toto datum uchovával vpaměti coby významný den své vlasti. Amožná by tomu tak dnes skutečně bylo, kdyby mu bylo dopřáno dílo dokončit. Místo toho si volný pracovní den vkalendáři uzmul jiný režim kdesi na opačné polokouli. Shořkostí si též vzpomněl, že dílo mělo trvat tisíc let, avšak nakonec nebyli schopni zmocnit se ani jediného data.

Odhodil cigaretu dolů na ulici, zhluboka vdechl vzduch prošpikovaný směsicí pachů živého ispáleného dřeva azavřel okno. Pohlédl na zlaté hodinky, jediný šperk, který vlastnil, ne snad, aby se jím honosil, ale spíše jako zástavu vpřípadě nutnosti. Naučil se tomu od Židů, kteří nelegálně emigrovali avěcmi upláceli pohraničníky. Do oběda však bylo ještě daleko, což znamená, že pití vína musí počkat. Vera vyšla zkoupelny azeptala se ho, kčemu slouží druhý, nižší záchod skohoutky jako uumyvadla, načež jí manžel vysvětlil, že jde ofrancouzský vynález. Neříkal jí snad otom po jedné ze svých cest do Paříže? Francii tu připomínalo mnoho věcí. Od jazyka, jímž mluvili intelektuálové, až po baguettes atrochu menší akulatější croissants, jimž tu doslovně říkali půlměsíc, Halbmond. Není to snad poetické? Každopádně tam, kam se chystali, žádné takové vymoženosti nebyly, ani pokud jde ojídlo, okoupelně nemluvě. Aniž ji chtěl vylekat, musel ji upozornit, že životní podmínky vTucumánu jsou chudé, ačkoliv jim nic chybět nebude abudou mít jeden druhého, což je hlavní.

„Je tam nějaký kostel?“

„Před kostely tu člověk neuteče.“

Klement ukázal na bibli, kterou jeho žena položila na výtisky časopisu Der Weg, nejčtenější tiskoviny vjeho kruzích, kterou mu jeho druzi půjčili, aby se při čekání nějak zabavil. Bible byla první věcí, kterou Vera po příchodu do pokoje vybalila ataké ji při modlitbě držela vruce (už si nepamatoval, zda ipři tom, co následovalo). Byla to tatáž bible, kterou její muž před mnoha lety vzáchvatu vzteku roztrhl vedví akterou Vera, místo aby ji nechala nově svázat, nosila tak, jak zůstala, jen smalým páskem zčervené kůže apostříbřenou sponou, které držely knihu pohromadě. Nebyla to první bible, kterou jí zničil muž, jemuž vkostele přísahala věčnou lásku. Tu předchozí, kterou uchovávala ve fialovém plstěném pouzdře ještě zdob výuky katechismu, Klement vnávalu vzteku roztrhal hned na několik částí, apoté je vhodil mezi uhlíky kachlových kamen, kde se jednotlivé kusy škvařily celé hodiny. Měl až po krk toho, jak mu při každé hádce zknihy citovala, jako by šlo oFührerova slova, všeobecně ho rozčilovalo, že kdejaký kněz má na ni větší vliv než vlastní manžel. Oněkolik dní později, když se Vera dostala zdeprese, která byla přehnanějších rozměrů, než její zbožnost, objevila se snovou biblí vruce, ačkoliv tentokrát nebyla ani nová avlastně ani ne její. Byla to bible, kterou Klement dostal všestnácti letech od své macechy, když na příkaz otce musel odejít pracovat do dolu. Knihu knih četl ve volných dnech ačerveně nebo modře si vní podtrhával části, které ho nejvíc zaujaly, což byly výhradně bitvy ze Starého zákona. Velká jatka, při nichž nezůstaly naživu ani ovce, celá města srovnaná se zemí– to vše podněcovalo jeho mladickou představivost, rozjitřenou už tím, co se dozvěděl oprvní světové válce. Klement si nevzpomínal, že tento manuál ovyhlazovacích akcích žena ještě stále uchovává, azachráněn byl jen díky její chytré strategii, ikdyž později ani tento výtisk nezůstane bez úhony. Nesprovodil-li knihu ze světa úplně ani při svém druhém protibiblickém útoku, bylo to jen proto, že nechtěl vidět ženu bez svého amuletu znovu tak nešťastnou. Možná pocítil ijistý sentimentalismus kamuletu samotnému. Rád si myslel, že se mu tuto dvojknihu podařilo rozdělit přesně na její starou anovou část, ačkoliv mu bylo jasné, že vjádru jde jen odvě tváře téhož semitského monismu.

„Zdá se, že některé věci se nemění,“ poznamenal Klement bez náznaku zášti.

„To je moje lékárnička,“ odpověděla Vera záhadně.

Rozepnula sponu, oddělila obě části (před zpustošením Izraele apo něm, Ezechiel 33:23, podtrženo červeně imodře) aukázala mu čtyři malé dutiny na vnitřní straně hřbetu, dvě advě na každé straně. Obsahovaly čtyři pilulky, které jí manžel vtiskl do ruky před odchodem do ilegality se slovy otom, že je nebude potřebovat, přijdou-li Američané, Francouzi nebo Britové, pokud však uvidí, že na dveře klepou muži vsovětských uniformách, má dát okamžitě každému dítěti jednu aposlední si vzít sama. Smrt otravou je požehnáním ve srovnání stím, co by ji čekalo ve spárech rudých bestií. Sám měl svou kapsli zašitou vpunčoše pro případ, že by se ocitl ve stejné situaci. Naštěstí padl do zajetí Američanů, apřestože Říše byla mrtvá asní ijeho sny asmysl existence, pořád mu zbývala rodina, která měla právo vědět, že je naživu. Ztohoto jediného důvodu hodil svou porci jedu do latríny azačal hledat způsob, jak ztábora utéct ashledat se opět se svou rodinou.

„Už je můžeme spláchnout do záchodu,“ nařídil velkoryse. „Nejsou tu žádní Rusové ani nikdo, kdo by nám mohl ublížit.“

•

„Strýčku Ricardo, co jste dělal před příjezdem do Argentiny?“ chtěl vědět Klaus, zatímco čekali na snídani podávanou vjídelním voze Pullman Expressu.

Nešlo ootázku vyplývající ze zvědavosti, nýbrž spíše znedůvěry. Jelikož ani předešlého dne toho Klement Veře mnoho říct nestihl, cítil, že než děti vpřilehlém kupé usnou, měl by se rozpovídat šířeji. Koneckonců nepotřebuje žádné výmluvy ktomu, aby mluvil osvém oblíbeném tématu, jímž je vždycky on sám.

Začal od konce. Vyprávěl ozajateckém táboře, kam se dostal po prohrané válce. Řekl, že ze všech nejlépe se kněmu chovali černoši, protože dobře věděli, co znamená být diskriminován. Právě diskriminace se děla nacistům, ato zprostého důvodu, že bránili svou vlast asvou rasu. Naopak bílí Amíci si nenechali líbit jediný vtip. Například poručíkovi, který se ho zeptal na jméno apotom dodal „Narozený…?“, Klement odpověděl, že ano, samozřejmě, což na tváři poručíka nevykouzlilo ani náznak úsměvu. Vzpomínal si, že vedle něj stál také jeden bývalý důstojník SS, jenž poručíka při každém výslechu horlivě ujišťoval, že každý další zajatec je zarytým odpůrcem Hitlera. Totéž pronesl ioKlementovi, což Klementa naplnilo studem aodporem.

„Že jsme prohráli, ještě neznamená, že se před vítězem musíme ponižovat,“ prohlásil Klement před publikem, na němž záviselo obnovení případné Čtvrté říše. „Vzpomínám si, že nám chtěli promítnout film oúdajných zločinech, jež jsme spáchali, ale my jsme jim odpověděli malým povstáním, atak filmové pásky museli zase schovat. Proč se nepodívali na film otom, co provedli vDrážďanech?“

Američané ho propustili poté, co jej shledali „denacifikovaným“, jak tito lidé nazývali iluzi otom, že nadobro zbavili přesvědčení člověka, jemuž zbývalo už jen to přesvědčení. Pak už Klement přešel ke lži, jako by nevěděl, jak dál, jako by nerozuměl rozdílu mezi lží askutečností. Vůbec nechápal, proč nemůže na svou rodinu zapůsobit příběhem oútěku ztábora těsně předtím, než by jeho tvář rozvířila zasuté vzpomínky Židů, kteří byli pravidelně zváni, aby zajatce identifikovali. Ne každého by napadl zrovna takový úskok, jako jeho: rozšířit zvěst otom, že se vydá na Blízký východ, aby se setkal se svým přítelem, jeruzalémským velkým muftím. Nic ztoho však vyprávět nemohl. Tak historie trestá ty, kteří obětovali své životy, aby ji změnili.

„Pak jsem pracoval jako dřevorubec, aby lidé měli dostatek dřeva na obnovu domů zničených vražedným bombardováním Angličanů,“ prohlásil, ačkoliv věděl, že šlo odřevo, které bylo použito na palivo pro vlaky. Jako by byl odsouzen ktomu, že vše, co kdy udělá, se již navždy bude točit jen okolo tohoto dopravního prostředku.

„Se sekerou?“ zeptal se Dieter avcelku nedůvěřivě se díval na strýcovy hubené paže.

„Ano, byla to těžká práce, ale měl jsem dobré společníky,“ odvětil Klement azamlčel, že měl též krásnou společnici, Nelly, ovdovělou sestru druha, snímž ztábora utekl.

Všichni společně žili vtáboře zpolorozpadlých chatrčí, jemuž říkali „ostrov“. Ovíkendech Klement (správněji tedy Otto Heninger, jak si tehdy říkal) jezdíval na kole do nejbližší vesnice, kde místní bavil Brahmsovými aBeethovenovými melodiemi, které hrával na housle.

„Padesát.“