GLADIÁTOŘI Z TÁBORŮ SMRTI

Copyright © by Andrzej Fedorowicz, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Marcela Bramborová, 2021

Cover © Paweł Panczakiewicz, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1603-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-1604-3 (mobi)

ANDRZEJ FEDOROWICZ

GLADIÁTOŘI

Z TÁBORŮ SMRTI

Tadeusz Pietrzykowski před válkou.

Fotografie z rodinného archivu Eleonory Szafranové.

TADEUSZ PIETRZYKOWSKI

První mistr zOsvětimi

Byla první březnová neděle roku 1941. Na sluncem prohřáté hromadě cihel vedle budovy kuchyně seděla skupina na kost vyzáblých mladíků. Byli úplně nazí. Pruhované mundúry aprádlo předali na dezinfekci, protože po první zimě vOsvětimi se vši staly nesnesitelnou táborovou ranou. Teď, ačkoli byli vyčerpaní, si užívali příjemné teplo, které prostupovalo jejich těly. Nosy jim však stále víc dráždily vůně linoucí se ze sousední budovy. Uvnitř se něco dělo, budovou rezonovaly polské iněmecké výkřiky, jako by probíhala nějaká rvačka.

„Určitě kápo Walter bije nějakého musulmana,“ prohlásil jeden zvězňů.

Ostatní pokývali hlavami. Před dvěma týdny se vtáboře objevil nový pohlavár, který se připojil kprvním třiceti kápům, povolaným zKT Sachsenhausen, jen co byl zahájen provoz Osvětimi. Jmenoval se Walter Dunning abyl to atletický blonďák smalýma očima ajizvami vobočí. Záhy se stal postrachem vězňů, stejným jako dva největší sadisti– Bruno Brodniewitsch aLeo Wietschorek, čísla 1 a30, kteří měli na svědomí největší počet umučených lidí. Jenže těm dvěma už bylo přes čtyřicet, aikdyby chtěli mlátit vězně sebevíc, chyběly jim síly. Dunning byl ohodně mladší asršel energií. Když se objevil, zvězňů se staly boxovací pytle. Během pár dní zbil přes dvacet lidí tak, že nebyli schopní pracovat. Ato vOsvětimi znamenalo takřka jistou smrt.

„Říká se, že před válkou byl mistrem Německa ve střední váze…“

„Onikom takovém jsem neslyšel. Esesáci to určitě roznášejí, aby si uvězňů vynutili ještě větší poslušnost,“ odpověděl mladý muž sjemným, oválným obličejem. Jmenoval se Tadeusz Pietrzykowski aměl číslo 77. Do tábora dorazil sprvním transportem abyl vněm už takřka devět měsíců. Vězni věděli, kdo to je– boxer zvaršavského klubu Legia, jehož trenérem byl známý Feliks Stamm. Před válkou měl Tadeusz přezdívku Teddy apříslib skvělé kariéry. Jenže tady, vOsvětimi, to nemělo žádný význam. Bylo nepředstavitelné, aby jakýkoli vězeň uhodil pohlavára apřežil. Přesto to několik znich dvakrát za sebou udělalo.

Jeden znich se jmenoval Dobrowolski abyl zrovna vkaranténě, když do nějnějaký kápo, možná dokonce Brodniewitsch, strčil, když se na apelu rovnali do řad. Vězeň mu bez rozmyslu zasadil do čelisti úder pravým hákem.

Následující týden kápo ajeho společníci Dobrowolského trýznili, až mu celé tělo bitím zčernalo. Zařadili ho na práci knejtěžšímu komandu, kde vykládal vagony scihlami acementem. Boxer byl ale pořád naživu. Vurčitém okamžiku začali dokonce esesmani přicházet na blok 10, aby se na ten úkaz podívali. Dokonce mu nosili cigarety. Nakonec se rozhodl ta muka skoncovat sám Dobrowolski. Když ho znovu napadli, srazil dva kápy, těžce zranil toho, který ho nejvíc trýznil, apotom se vydal směrem kpostenkettě, kde ho zastřelili. Tak končili lidé, kteří se odvážili udeřit táborové dozorce-násilníky.

Vůně vařeného oběda čím dál tím víc dráždila vězně sedící na hromadě cihel. Hlad byl stále silnější, paralyzoval všechny smysly apřejímal nad nimi vládu. Nejradši by se odsud vydali někam, kde by necítili vůni, která je doháněla kšílenství, ale nesměli se hnout zmísta. Možná proto, aby přehlušil nelítostné kručení vžaludku, začal někdo zpívat známou táborovou písničku oOsvětimi.

„VAuschwitz lager, kde jsem žil, jsem Kraft durch Freude pochopil,“ intonoval tiše vězeň.

„Stůj, bratře, ráno, večer stůj, ivpoledne stůj jak vůl!“ Odpověděl mu sbor zbylých vězňů.

„Stojí komín celý zděný, námi bude ošizený!“

„Stůj, bratře, ráno, večer stůj, ivpoledne stůj jak vůl!“

„Chorý häftling už je vpéči, vKrankenbale ho vyléčí!“

„Stůj, bratře, ráno, večer stůj, ivpoledne stůj jak vůl!“

Zpěv jim trochu ulevil, ale ne nadlouho. Hlad zesílil natolik, že se muži na hromadě cihel celí kroutili. Vjedné chvíli si všimli, že zkuchyně vychází nějaký vězeň. Přistoupil kPietrzykowskému.

„Ty jsi boxer?“ zeptal se. Teddy přikývl.

„Chceš si vzápase vydělat chleba?“

Teddy to opět potvrdil. „Kolik?“ zeptal se.

„Půl bochníku. Akostku margarínu.“

„Ským?“

„Skápem Dunningem,“ dostalo se Teddymu odpovědi. Neudělalo to však na něj žádný dojem. Hlad vněm zabil strach.

„Nemám žádné oblečení. Něco mi přines apůjdu,“ odpověděl. Vězeň vyběhl směrem ke kuchyni.

„Zbláznil ses? Dunning tě zabije. Váží víc než sedmdesát kilo aty nanejvýš čtyřicet!“ pokusil se jeden ze spoluvězňů Teddyho zastavit. Byl to Bolek Kupiec, číslo792, řezbář zPoroninu, který do Osvětimi dorazil ve druhém transportu. Pietrzykowski se sním přátelil, stejně jako sjeho mladším bratrem Antkem, kterého do tábora poslali onecelé čtyři měsíce později. Byli to odvážní, uvážliví lidé aTeddy na jejich názor obvykle dal. Ale tentokrát nemohl.

„Bolku, za zápas mi dají chleba. Já jsem hladový, ostatní jsou hladoví. Ty atvůj bratr umíte pracovat se dřevem, samotný velitel Höss chce, abyste mu vybavili dům. Já kromě boxu neumím nic, nevyučil jsem se. Kdyby nebylo tvé pomoci, určitě bych tuhle zimu nepřežil. Ten zápas je moje poslední šance, nemám co ztratit,“ odpověděl rychle Teddy.

„Nepustím tě. Víš, že tenhle Walter včera zlomil čelist dvěma vězňům?“ Chytil ho Bolek za rameno.

„Poslyš, nejednou mě už zbili. Vědí, že jsem boxer. Dostával jsem kvůli tomu od velitelů bloku akápů výprask, ale nezlomili mě. Ateď… teď mám příležitost jim to vrátit, aještě dostat chleba pro nás všechny. Nedrž mě,“ Teddy odtáhl Bolkovu ruku.

Přiběhl vězeň anesl nějaké kalhoty. Pietrzykowski si je natáhl. Pohlédl na spoluvězně. Dívali se na něj, jako by se viděli naposledy. Otočil se avykročil ke kuchyni, ze které se teď nesl lomoz německých kápů. Bylo 2. března1941, den, který měl navždy změnit život Tadeusze Pietrzykowského idalších osvětimských vězňů.

***

Narodil se 8. dubna 1917 ve Varšavě, vdomě č. 4 vulici Miedzianá. Jeho matka Sylwina byla učitelka apocházela zpoměrně bohaté šlechtické rodiny. Otec Tadeusz pracoval na dráze. Vtěch dobách to rodině skýtalo solidní finanční zajištění. Po třech letech se Pietrzykowští přestěhovali na ulici Koszykowá, takřka do samotného centra Varšavy. Rodiče Tadzia iopět let mladšího Julka rozvíjeli ve všech směrech. Vneděli chodívali na dlouhé procházky do parku Łazienki, navštěvovali muzea, divadla, kina aumělecké galerie. Vroce 1925 nastoupil Tadeusz junior do školy ve Smolné ulici atehdy začaly jeho dlouhé návraty domů. Chlapec se zastavoval ustanovišť drožek, rozmlouval svozky apozoroval koně. Když se konečně vrátil domů, brával do ruky sešit azpaměti skicoval zvířata, snimiž se setkal. Tato jeho vášeň nakonec vedla kmalému skandálu.

Když bylo Tadeuszovi devět let, vzal ho otec do kina Colosseum na film Ben Hur sRamonem Novarrem vhlavní roli. Závod válečných vozů zprostředkovaný na plátně chlapce tak uchvátil, že když dostal za domácí úkol nakreslit obrázek na libovolné téma, bez zaváhání scénu po paměti zachytil. Následujícího dne ho po hodině zastavil učitel.

„Přiznej se, že jsi to nekreslil ty,“ pronesl.

„Kreslil, pane profesore. Viděl jsem ten film,“ odvětil Tadzio.

„Není možné, aby devítiletý kluk dokázal takhle nakreslit koně vplném cvalu, válečníkovu výstroj, aještě ten prach za vozem…,“ nevěřil učitel.

„Kreslil jsem to já!“ trval na svém chlapec.

„Zítra přijď sotcem,“ dostalo se mu odpovědi.

Tadeusz starší druhý den potvrdil, že nikdo jiný zrodiny by nebyl schopný ten výjev nakreslit, že jeho syn je tím pověstný aže obrázky na libovolná témata obdarovává všechny známé. Ani to však učitele nepřesvědčilo. Teprve když si Tadzio sedl apodruhé tutéž scénu zpaměti nakreslil, změnil názor.

„Moc se vám omlouvám,“ prohlásil zmateně, když mu chlapec ukázal své dílo. „Nečekal jsem, že máte vrodině takový talent! Roste nám tu druhý Kossak. Pojď sem, chlapče, ať tě obejmu!“

Tadeusz by se nepochybně stal umělcem, kdyby nedošlo kdramatické události, jež přetrhla rodinnou selanku. Když mu bylo deset let, jeho otec zemřel na akutní zápal plic způsobený tuberkulózou. Drážní důchod apříspěvek na péči oděti stěží vystačily na živobytí. Matka už nepracovala arozhodla se znovu neprovdat, veškerý svůj čas věnovala dvěma dospívajícím synům. Dohlížela, aby se dobře učili, achtěla, aby po maturitě studovali něco, včem se dobře uplatní, apak si našli stálou práci. Umělecká kariéra tomu neodpovídala.

Poté co Tadzio přešel na gymnázium, začala ho matčina přehnaná starostlivost tížit. Vté době vstoupil do klubu Warszawianka atam se poprvé setkal sboxem. Když mu bylo šestnáct, zapsal se do Vojenského sportovního klubu Legia azačal pravidelně trénovat pod dohledem Felikse Stamma. Charismatický „Papa“ si všiml Tadeuszova velkého talentu, atak začal umělec, který se umělcem nikdy nestal, ke zděšení Sylwiny Pietrzykowské, bojovat omísto vreprezentačním týmu klubu, přičemž školu naprosto zanedbával. Dělal igymnastiku avzimě se věnoval běžeckému asjezdovému lyžování. Vzhledem ke své fyzičce akondici se rychle stal jedním znejlépe připravených závodníků.

Tehdy se mu začalo říkat Teddy, protože žádný student varšavského gymnázia nemohl zápasit vboxerském týmu, aniž by mu nehrozilo vyloučení ze školy. Na gymnáziu, kde se ostatně perspektiva získat maturitu stále více vzdalovala, byl Tadeuszem Pietrzykowským. Na plakátech oznamujících další zápasy „Legie“ Teddym Pietrzykowským. Toto krytí se ukázalo jako poměrně úspěšné. Vúnoru 1934 Teddy, vnecelých sedmnácti letech, nastoupil vboxerském trojzápase, který Legie pořádala se dvěma varšavskými židovskými kluby– Gwiazda aBar Kochba.

Začátky nebyly snadné, ale Teddy ijeho klub rychle postupovali. Vprosinci, po dalším trojzápase mezi CWS, Makabi aLegií, už sportovní tisk Pietrzykowského vychvaloval apředpovídal mu závratnou kariéru. Ksenzaci došlo oněkolik měsíců později, když se vbřeznu 1935 odehrály zápasy omistrovství Varšavy jednotlivců, do nichž se přihlásilo 93 boxerů. Favoritem byl Antoni Czortek, který byl odva roky starší než Pietrzykowski adříve už zvítězil vmistrovství Polska vmuší váze. Když se oba střetli ve čtvrtfinále pérové váhy, Teddymu nikdo nedával šanci. Jenže…

Pietrzykowski zápas zahájil velmi opatrně asodstupem, rychle však pochopil, že takto Czortka neporazí. Vedruhém kole se tedy kpřekvapení obecenstva pustil do útoku. To se mu vyplatilo. Přestože Teddy dostal spoustu ran, ukázalo se, že má větší výdrž aje odolnější než jeho protivník. Vedruhém kole udeřil čistě amistr Polska padl na podlahu ringu. Czortek se zvedl, ve třetím kole mu však Teddy opět uštědřil silný pravý zvedák do brady aúder do srdce. Potom až do konce zápasu držel soupeře na dlouhou vzdálenost anedopustil, aby ho zasáhl. Vyhrál jednomyslně.

Stát se mistrem Varšavy se mu ale nepodařilo, neboť ve finále sminimálním rozdílem prohrál se Lwem Rosenblumem zMakabi. Tiskové zprávy ho však představovaly jako vycházející hvězdu polského boxu. Další turnaj, tentokrát už vmezinárodní sestavě, se konal vPoznani, kde vringu kromě zápasníků zmístního Sokola stanuli také boxeři zNěmecka, Rakouska aČeskoslovenska. Finále vpérové váze proběhlo mezi Teddym anejlepším boxerem hlavního města Velkopolska Michałem Janowczykem. Rozhodčím zápasu byl Němec Albert Lütkemeyer. Po velmi pěkném avyrovnaném zápase označil za vítěze Pietrzykowského.

Vroce 1936 byl už Teddy velmi blízko kzískání titulu mistra Varšavy vkategorii jednotlivců. Vpérové váze sázeli fanoušci boxu na tři jména– jeho, Antoniho Czortka aSzapsela Rotholce. Kfinále Teddy–Czortek však nedošlo zdůvodu zranění soupeřova oka avsouladu spravidly nebylo možné titul získat odstoupením soupeře. Zarmoucený Pietrzykowski dokonce chvíli zvažoval, že boxu nechá. Nakonec se však ktréninkům asoutěžím vrátil, přičemž stále více zápasů zakončoval knokautem. Štěstí mu přestalo přát až během odvety sJanowczykem vPoznani– tentokrát zvítězil zápasník Sokola.

Vytouženého titulu mistra Varšavy se mu nakonec podařilo dosáhnout vroce 1937. Před padesátým zápasem vringu přerušil Teddyho vítěznou řadu pouze Zygmunt Małecki zklubu Polonia– odvěkého rivala Legie. Poté se však Pietrzykowski začal vringu objevovat stále méně. Byl nemocný akromě toho měl stále více potíží.

Vroce 1938 zemřel učitel Wacław Lewestam, dobrý rodinný přítel. Právě díky němu se Teddy ještě dokázal udržet na škole, kde měl kvůli tréninkům stále více absencí. Matka byla zoufalá, známí asousedé jí jasně naznačovali, že chlapec sešel na scestí aje ztracený. Po Lewestamově smrti byl Teddy ze školy ihned vyloučen. Odteď se mohl na maturitu připravovat pouze dálkově. Nechtěl si už brát peníze od matky, vyhotovoval proto kresby studentům Akademie výtvarného umění iVaršavské polytechniky avzimě pracoval jako instruktor na kluzištích hlavního města. Na tréninky asoutěže měl méně améně času, tím spíš, že ho pohltila další vášeň– plachtění vbezmotorových letadlech.

Vkvětnu 1939, ve věku 22 let, složil Tadeusz Pietrzykowski nakonec vrámci dálkového studia maturitní zkoušku súmyslem ucházet se ostudium vÚstředním ústavu tělesné výchovy.

Vypuknutí války ho zastihlo ve Varšavě. Při všeobecné mobilizaci nebyl povolán kvojsku, protože předtím neprošel požadovaným výcvikem. Vedení Legie několikrát usilovalo oodložení jeho odvodu, které zdůvodňovalo jeho rozvíjejícím se boxerským talentem. Teddy však nechtěl jen nečinně čekat, jak se okolnosti vyvinou. Po několika neúspěšných žádostech, aby ho přiřadili kjednotce, se Teddymu 8. září konečně podařilo získat doporučení kPrvní dobrovolnické baterii na obranu Varšavy. Bojoval až do kapitulace vúseku mezi Opaczewskou ulicí anáměstím Zawiszy.

Oněkolik týdnů později, večer 1. listopadu, se upomníku Jana III. Sobieského na Agrykole shromáždila skupina mladých lidí, několik důstojníků vcivilu avojenský kaplan. Mezi nimi byl také Tadeusz Pietrzykowski. Spolu sostatními složil přísahu, že bude protiNěmcům bojovat, dokud nezvítězí. Veměstě se formoval odboj, řada Teddyho vrstevníků však přemýšlela, jak se nelegálně dostat přes hranice na Západ apřipojit se kpolské armádě, kterou ve Francii organizoval generál Władysław Sikorski. Pietrzykowski měl leteckou licenci na plachtění asnil otom, že se stane pilotem. 12.února 1940 nastoupil do vlaku zVaršavy do Zakopaného súmyslem dostat se na Slovensko adál na jih, kde– jak doufal– narazí na polské oddíly anáborová místa.

VZakopaném se ubytoval ve vile na adrese Kasprusie 7 adíky svým známým navázal kontakt sodbojem. VPodhalí, tváří vtvář nadcházející válce, založila polská rozvědka organizaci nefrontové diverze, jejímž cílem bylo vyhazovat do povětří mosty apoškozovat železniční koleje. Jelikož však nakonec německé aslovenské vojenské oddíly toto území při útoku na Polsko obešly, žádné příkazy kprovedení sabotáže nepadly. Podzemní horalská organizace se však rychle rozhodla využít základnu Svazu ozbrojeného boje vBudapešti, čímž došlo kutvoření kurýrní cesty umožňující komunikaci sokupovanou zemí. Vopačném směru měli být lidé převádění do polské armády na Západě.

VZakopaném Teddy navázal kontakt sAndrzejem Bachledou-Curusem aStanisławem Rojem. Rychle pro něj našli převaděče, který ho měl převést na druhou stranu Tater. Byl to jistý Rokicki, předválečný pašerák koní, který pocházel zNowého Targu. Na konci února už byl Pietrzykowski vRožňavě, příhraniční maďarské stanici. Tam potkal člověka, snímž se už předtím spřátelil vZakopaném– Tadka Kasprzyckého.

Knáboru se měli hlásit upolského oddílu vMaďarsku apoté vyčkat na převelení dál do některého zuprchlických táborů nebo sami pokračovat vcestě na jih. Vybrali si to druhé– chtěli se co nejrychleji dostat do Francie. Povedlo se jim získat maďarské peníze apo zdolání dalších 400 kilometrů se ocitli v Pětikostelí na hranici sJugoslávií. Měli vplánu překročit hranice vnoci, večer se však přihnala bouřka, atak se skryli vcikánském táboře, na který narazili cestou. Následujícího dne je probudily kopance. Nad nimi stáli maďarští četníci amířili jim na hruď bajonety nasazenými na puškách. Kolem stáli vyděšení cikáni.

Vdalších dnech, tentokrát však vpoutech, se vraceli stejnou cestou, jejíž zdolání jim trvalo několik týdnů. VRožňavě je po krátkém výslechu sbalili apředali Slovákům. Ti je následně poslali na stanici německého četnictva vMuszyně. Tam se Teddy poprvé setkal sbrutalitou okupantů. Bití, zavěšování mezi dveře, kopání adalší mučení zněj měly dostat informace, jakou cestou se dostali zPolska akdo jim pomáhal. Naštěstí měli Pietrzykowski aKasprzycki během cesty zPětikostelí dost času, aby si dohodli jednotnou verzi výpovědi. To jim zachránilo život. Když je převezli do Noweho Sącze, kde po výslechu na gestapu proběhlo zasedání zvláštního soudu– Sondergericht, byl už květen. Vpolovině měsíce byl Teddy odsouzen ktrestu odnětí svobody na blíže neurčenou dobu aspolu sostatními zatčenými ho převezli do věznice vTarnově.

Bylo to zvláštní místo, protože právě tady se shromažďovali podobní uprchlíci jako on. Většina vězňů byla ve věku 17 až 25 let aNěmci jim přezdívali „turisti“ nebo Legionsgänger– legionáři, analogicky kpolským legiím zakládaným generálem Dąbrowským před 150 lety vItálii. Mladí lidé zavření na malém prostoru rozvíjeli nejrůznější teorie, co se snimi stane. Vzhledem knadcházejícímu létu měla nejvíc stoupenců teorie, že je odvezou na polní práce do Německa.

14. června 1940 je probudili za svítání anahnali do umýváren. Odsud, seřazené do zástupů, je dozorci vyvedli na vlakové nádraží vTarnově, kde je přiměli nastoupit do osobních vagonů, po osmi až deseti vjednom kupé. Bylo jedenáct hodin, když vlak vyjel. VKrakově, kde vlak krátce stál, se knim donesla zpráva hlášená megafony, že Paříž kapitulovala. Ale pokud Francie padla, co bude spolskou armádou, do níž se tak moc chtěli dostat…? Naděje skomírala, to nejhorší však mělo teprve přijít.

Večer dorazili na železniční stanici vOsvětimi. Odtud byl transport po krátkém odstavení naveden na vedlejší kolej, vedoucí podél původních kasáren polské armády. Šlo ooplocený prostor, vněmž se nacházelo několik jednopatrových cihlových budov. Když otevřeli dveře vagonů, doposud klidní němečtí dozorci se vrhli na Poláky jako vzteklí psi apažbami pušek je tloukli do zad.

„Zatracení polští bastardi! Alles raus! Abreten!“ řvali.

Těsně urampy si Teddy všiml skupiny podivně oblečených mužů. Měli na sobě něco, co připomínalo námořnické uniformy, na hrudi jako by měli odznaky, na rukávech pásky. Vrukou svírali hole.

Co to, kčertu, je? Kde to jsem? proběhlo mu hlavou.

„Seřadit do zástupu! Honem!“ hole zvláštně oblečených mužů přistály na zádech ahlavách nově příchozích. Tadeusz koutkem oka zaznamenal, že to, co pokládal za námořnické oblečení, byly vězeňské mundúry aúdajné medaile– různobarevné trojúhelníky našité na prsou– zelené, červené, černé…

Teď tito podivní lidé obcházeli kolem zástupu abrali vězňům chleba, který dostali ještě vTarnově. Tadeusz si ho strčil do úst ve snaze ho co nejvíc rozžvýkat aspolknout. Jako by vpodvědomí pocítil hlad, který ho čekal.

Začala registrace. Seznam nového transportu začal uStaszka Ryniaka sčíslem 31– nižší čísla patřila podivínům, kteří je vítali na rampě– německým kápům. Teddy dostal číslo 77. Tak se stal jedním zprvních 728 vězňů koncentračního tábora vOsvětimi. Ten název tehdy nikomu nic neříkal.

Po ostříhání avydezinfikování vsudu schlorovanou vodou byli vězni rozdělení do skupin. První si převzal kápo Bernhardt Bonitz, druhou Leo Wietschorek. Teddy se dostal do Bonitzovy skupiny. Němci všem nařídili stát vrovných řadách, akdykoli někdo vybočoval, byť jen ocentimetr, ztloukli ho dřevěnými holemi přes hlavu ado ledvin, kopali do rozkroku, břicha aholení. Ozvěny úderů se mísily skřikem bitých, krev stékala na košile atrika. Každou chvíli někdo upadl atím se dostal do dosahu bot kápů. Po pár minutách bylo několik set mladíků, kteří se předchozího dne ještě vzájemně utěšovali asnadějí se dívali do budoucna, už jen vyděšenou, pasivní, vůle zbavenou masou, která byla zcela vydaná na milost svým katům. Ato byl teprve začátek „zpracování“.

Další den začala karanténa. Šlo ořadu trestných cvičení, která se táhla celé hodiny. Po ranním apelu je všechny vyhnali na plac, kde už stáli esesmani.

„Lehnout!“ „Vztyk!“ „Skákat jako žáby!“ „Plazit se!“ Když už vězňové padali únavou, kápové je seřadili do zástupů anařídili jim učit se německé písničky. Většina vězňů sice jazyku nerozuměla, ale to bylo kápovi Leovi Wietschorkovi úplně jedno. Když některý zvězňů špatně vyslovoval nebo zpíval moc potichu, bil ho, dokud nepadl na zem.

Teddy snášel karanténu výrazně lépe než ostatní vězňové. Byl trénovaný auměl německy. Přesto ion po dvou týdnech drezury cítil, že je na pokraji sil. Některé vězně už předtím převedli na jiné práce. To byli ti šťastnější, kteří uměli nějaké řemeslo. On kromě kreslení aboxování neuměl nic. Na tomto místě ale tyto dovednosti neměly význam. Až do osudné březnové neděle, kdy ho kápo Walter Dunning vyzval aon se rozhodl výzvu přijmout.

***

Provizorní ring se nacházel vrohu táborové kuchyně. Když do něj Teddy vstoupil, cítil, jak se na něj upírají pohledy takřka dvaceti kápů. Byli mezi nimi ti největší zločinci, včele se starším táborovým velitelem Brunem Brodniewitschem, který– jak se ukázalo– měl být rozhodčím zápasu. Když procházel zástupem lidí, kteří ho nejednou udeřili holí, pěstí nebo ho kopli, viděl Pietrzykowski na tvářích řady znich výsměšné úsměvy, které se však prolínaly sněčím, co připomínalo obdiv. „Takže se objevilo ještě jedno nízké číslo, které nemá dost?“ Další si klepali na čelo aptali se, jestli se nezbláznil ajestli si je jistý, že chce zápasit. Polák to potvrdil. Vezločinecké hierarchii kápů mohl mít Teddy, nevystudovaný umělec zVaršavy, jen dvojí pověst– tvrďáka, nebo naprostého šílence. Avšak nezávisle na tom, kdo oněm jak smýšlel, nebyl vkuchyni nikdo, kdo by na něj vzápase proti Dunningovi vsadil.

Němec stál uprostřed ringu snahým hrudníkem, zpocený arozehřátý. Na rukou měl natažené pracovní rukavice. Teddy dostal stejné. Byl bosý, táborové dřeváky nechal uvstupu do ringu. Kdyždo něj vkročil, všiml si, že se za kápovými zády začínají shromažďovat polští vězňové pracující vkuchyni. Bylo jich čím dál víc. Mlčky se na něj dívali, jako by nevěřili tomu, co se jim děje před očima.

Lagerältester Brodniewitsch vstoupil mezi zápasníky.

„Ring frei! Kampf!“ zvolal.

Teddy přistoupil kDunningovi apodle sportovních pravidel, která ho učili ve varšavském klubu, kněmu natáhl ruku. Udivený kápo odpověděl stejným gestem. Zaujali boxerský postoj. Vtu chvíli se vTadeuszově hlavě jako film přehrály jeho předchozí zápasy vringu apostava trenéra „Papy“ Stamma.

„Nezapomeň, co jsem tě učil,“ říkal Stamm. „Nic není nemožné. Vždycky je potřeba bojovat do konce. Můžeš vyhrát, jen když ve vítězství budeš věřit.“

Obraz zmizel apřed Teddym se objevil Dunning se spuštěnýma rukama. Zjevně ho podceňoval. Teddy zasadil levý hák, lehce ajakoby nesměle, potom zasáhl hrudník. Kápo se ani nezachvěl, ale po chvíli ho dostihly další dva údery, už tvrdší. Zvedl ruce azačal se bránit, ale údery dopadaly neustále asrychlostí, kterou nečekal. Dunning polského vězně odháněl jako mouchu, útočil, ale zjevně ztrácel soustředěnost. Aprávě na to Teddy čekal.

Vjednu chvíli zasáhl jeho čistý pravý zvedák Němcovu čelist. Dunningovi až odskočila hlava. Kdyby nebylo toho, že vězeň vážil o30 kilogramů méně než on, určitě by upadl. Užasle se zastavil, Teddy odskočil na dlouhou vzdálenost. Vhlavě mu vířily myšlenky: Co teď? Bude Dunning bojovat dál, nebo ho zahrne urážkami apak se jeho spolupracovníci na Poláka vrhnou aubijí ho ksmrti?

Pietrzykowski pohlédl do prostoru nad hlavami Němců. Polští vězňové stáli mlčky. Byli všoku, poprvé se vOsvětimi někdo odvážil udeřit německého kápa anic se nestalo. Ioni napjatě čekali na vývoj událostí.

Dunning se otřásl avyrazil kupředu. Teddy udělal úkrok doleva, pustil ho vedle sebe azvedl ruce do krycího postoje. Když Němec znovu zaútočil, odpověděl silným pravým zvedákem, který však soupeře nezadržel. Kápo odpověděl rázným úderem– Teddy uhnul dozadu: Dunningova pěst minula jeho obličej ocentimetry. Na další úder odpověděl obdobným úhybem, třetí odrazil azablokoval. Němec ho nezasáhl ani jednou.

Opřestávce si Teddy všiml, že se na něj kápové začínají dívat se zjevným zájmem. Takový zápas evidentně neočekávali. Zato polští vězňové za jejich zády začínali šílet.

„Bij ho, Němce!“ zakřičel některý znich. Další se toho hesla okamžitě chytili. Teddy zlostně pohlédl jejich směrem azvedl ruku, čímž dal signál, aby se utišili. Věděl, že někteří kápové umí polsky aza okamžik se můžou na häftlingy vrhnout, aby je brutálně srovnali. Takový konec zápasu nechtěl. Po prvním kole uvěřil, že ipřes soupeřovu velkou váhovou převahu je schopný vydržet do konce.

Poláci jen neradi utichli. Začalo druhé kolo, ve kterém Dunning energicky vyrazil do útoku. Teddy uhýbal, ustupoval, kontroval adělal vše, co ho „Papa“ Stamm naučil. Vjednu chvíli zaznamenal prostor vNěmcově krytí aběhem zlomku vteřiny do něj zasadil levý zvedák. Zasáhl nos, po kápově obličeji tekla krev.

Teddy se zastavil ačekal na další úder. Dunning udělal totéž. Stáli tak naproti sobě delší dobu, vboxerském postoji, přeměřovali se pohledem, ale ani jeden znich nezaútočil. Ticho, které se náhle rozhostilo, vjeden okamžik prořízl výkřik polského vězně: „Bij ho! Bij ho, Němce!“ To už bylo moc, Dunning, Brodniewitsch aostatní kápové se vrhli na häftlingy, bili je akopali do nich. Po chvíli ale Dunning přistoupil kTeddymu ausmál se.

„Dobře, mladej! Vidím, že seš opravdovej boxer. Pro dnešek stačí. Konečně jsem narazil na důstojnýho soupeře. Pojď za mnou!“ řekl.

Teddy stáhl rukavice. Vyšli ven avydali se kbudově kuchyně bloku č. 24, stojící vedle. Polští vězňové Pietrzykowského doprovázeli pohledem, nevěděli, co se bude dít.

Uvnitř už byli další kápové. Dunning vzal bochník chleba akostku margarínu adal je Polákovi.

„Jsi dobrej! Bude potřeba takové zápasy organizovat častěji, jen musíš nabrat trochu svalů,“ pochválil svého soupeře.

„Kde chceš pracovat?“ zeptal se ho jeden zkápů. Byl to Otto Küssel, táborové číslo 2. Kriminálník, ale ne zločinec. Narodil se vBerlíně akradl automobily, za což ho poslali do Sachsenhausenu apotom do Osvětimi. Inteligentní aenergický dvaatřicetiletý muž, který vykonával funkci Arbeitsdiensta, osoby odpovědné za přidělování práce vězňům.

„Chci pracovat jako Tierpfleger, ošetřovatel zvířat,“ odpověděl bez rozmýšlení Teddy. Zvyprávění přátel věděl, že práce vchlévech nebo stájích znamená stálý přístup kpotravě. Ikdyby to mělo být jen mléko aotruby, byl by zachráněný.

„Dobře, zítra se hlas ukomanda Tierpflegerů,“ odpověděl Küssel.

Když vyšel zbloku číslo 24, spatřil skupinu vězňů. Dívali se na něj nevěřícně asobdivem. Přátelé, snimiž se vyhříval na hromadě cihel, tu už nebyli, atak se Teddy sbochníčkem chleba vpodpaží akostkou margarínu vruce rozeběhl na druhou stranu tábora kbloku č. 2.

„Kluci, mám chleba!“ zakřičel, když vrazil do místnosti, kde spal.

„Tadku, vyprávěj!“ Bolek Kupiec ho objal apak vzal kapesní nožík, aby chleba nakrájel arovným dílem rozdělil mezi vězně.

Dobře hodinu jim musel vyprávět otom, jak zápas probíhal, do sebemenších detailů, něco musel opakovat několikrát. Viděl, jak se spoluvězni dmou pýchou anadšením, že se polský vězeň postavil táborovému kápovi jako rovný rovnému.

Večer uplynul veuforii, druhý den ráno si ale Teddy nebyl vůbec jistý, zda Dunning aKüssel svůj slib dodrží. Po apelu se hlásil na práci usvého starého komanda.

„Wo ist siebenundsiebzig?“ zaslechl vjednu chvíli. Vystoupil zřady. Odvedli ho za Johannem Lechenichem, kápem komanda Wirtschaft, pod které spadali Tierpflegeři.

„Budeš pracovat vchlívě číslo dva. Tvojí povinností bude krmit telata mlékem,“ nařídil mu kápo.

Tadeusz se pustil do nové práce. Toho dne jeho šance na přežití několikanásobně vzrostly.

***

VOsvětimi to byla už jeho šestá práce. První bylo zasypávání děr vprostoru tábora sutí apříprava apelplacu. Druhá pak byla vkomandu ženců, ve kterém se sice nadřel, ale lidé, především horalé zPodhalí aBeskyd, úžasní. Po žních se na přímluvu bratrů Kupiecových dostal do táborové truhlárny. Řemeslo neuměl, atak hlavně roznášel vdílně vyrobené kusy, mimo jiné ido domu velitele Osvětimi Rudolfa Hösse. Ale ipřitom musel dávat velký pozor. Jednoho dne, když po schodech vynášel nově vyrobené zábradlí, narazil jím do stěny apoškrábal ji. Měl smůlu– všimla si toho Hössova žena, která to okamžitě řekla manželovi. Trest– pětadvacet ran bičem– na Tadeuszovi osobně vykonal šéf truhlárny akápo sčíslem 3 Artur Balke. Pietrzykowski viděl, jak Rudolf Höss ajeho žena sledují celý ten výjev zokna. Ipřes těžké provinění se ke komandu truhlářů vrátil.

Na podzim 1940 se truhlárna přestěhovala mimo tábor, do dřívějších stájí, vedle nichž stály chlévy pro prasata. Krmili je bramborami, které vězni zOsvětimi považovali za vzácnost. Vězeň Leon Murzyn, číslo 820, který uprasat pracoval avěděl, jak to chodí, měl brambory nechávat na dohodnutém místě, odkud je potom Teddy vyzvedával. Při jedné takové akci si ho všiml esesman. Důsledkem bylo vyšetřování atrest třicet ran bičem, který vykonal Balke. To ale nebylo to nejhorší. Pietrzykowskému také hrozilo, že ho zařadí ktrestnému komandu, ve kterém vězni padali vyčerpáním už po několika dnech. Není známo, jak se jim to podařilo, ale spoluvězni Balkeho přesvědčili, aby Teddyho nechal vkomandu alespoň do doby, než dokončí šalování baráku strážnice, nacházející se hned vedle hlavní vstupní brány snápisem „Arbeit macht frei“.

Když ale byly práce ukonce, poslal kápo Pietrzykowského na práci do Międzybrodzia Bialského. Vzhledem kpodnebným podmínkám aokolní krajině bylo toto místo mezi Němci velmi populární. Velitel Rudolf Höss se rozhodl, že vněm spomocí vězňů nechá postavit rekreační domy pro esesmany sloužící vOsvětimi. Zprvu häftlingy vozili ztábora autem, potom je ale ubytovali ve sklepě jednoho zdomů. Kdyby se Teddy na takové místo dostal vlétě, určitě by byl nadšený– po několika měsících za dráty tábora by práce vhorském údolí, blízko uměle vytvořeného jezera, byla něčím úžasným. Teď ale začínala zima, padal déšť se sněhem avězni za pomoci krumpáčů vyrovnávali skalnatý terén, zvedali padesátikilové pytle scementem apřehazovali tuny mokré zeminy. Ato znamenalo jen jedno– smrt vyčerpáním nebo na nemoci během několika málo týdnů.

Teddy by si nikdy nemyslel, že se mu zasteskne po Osvětimi. Ale stalo se. Vtáboře byli lidé, kteří mu mohli pomoct dostat lehčí práci, možná dokonce pod střechou. Tady byl odkázaný na milost anemilost kápa číslo 10 Michaela Gallase, spřezdívkou „Miki“, který se narodil vPoznani. Nebyla žádná šance, že by mu dovolil změnit komando. AvMiędzybrodziu začali vyčerpáním umírat první vězni. Zoufalý Teddy proto vsadil všechno na jednu kartu arozhodl se sehrát nehodu. Možnosti byly dvě– buď se dostane do táborového špitálu, kde ho vyléčí, nebo skončí vplynu. Tentokrát měl štěstí akolo táborového osudu se začalo točit správným směrem.

Když si na nohu hodil těžký trám, nevěděl, jestli má zlomené kosti, nebo jen těžké pohmožděniny. Se zakrvácenou aoteklou nohou, ovázanou papírovým obvazem, ho vhodili na korbu náklaďáku aodvezli do třicet kilometrů vzdálené Osvětimi. Jakmile se dostal zrevíru– táborového špitálu–, přidělili ho ke komandu Strassenreiniger, jehož úkolem bylo zametat ulice.

Práce byla na osvětimské podmínky lehká, ale možností, jak získat jídlo navíc, skýtala výrazně méně než truhlárna. Bylo nutné nasazovat vlastní život. Jednoho dne se Pietrzykowskému podařilo sehnat deset syrových brambor. Aby je mohl uvařit, musel požádat opomoc jednoho vězně zbloku číslo 3. Ten souhlasil výměnou za polovinu kořisti. Když ale Teddy slézal ze střechy bloku ašťastný jako malé dítě si nesl na drát navlečené uvařené brambory, najednou strnul. Před ním stál hrozivý Rapportführer Gerhard Palitzsch, pravá ruka velitele Hösse. Palitzsch ve vězních budil hrůzu nejen proto, že netečně zabíjel za sebemenší provinění, ale také proto, že se jako duch objevoval vnejméně očekávaných chvílích amístech. Mimo jiné ikvůli tomu si nikdo vtáboře nemohl být jistý dne ani hodiny.

Němec si Pietrzykowského pozorně prohlížel.

„Vězeň číslo 77 se hlásí při práci!“ Teddy se před esesmanem postavil do pozoru.

„Was ist das?“ Palitzsch ukázal na brambory.

„Ich habe geklaut, ukradl jsem je,“ odpověděl Pietrzykowski bez rozmýšlení. Nic jiného ho nenapadlo. Teď už jen čekal, až esesman sáhne do pouzdra pro pistoli astřelí ho do hlavy. Palitzsch se ale místo toho otočil aodešel.

Teddy oněměle stál, nevěřil, že se to opravdu děje. Měl prostě esesman lepší den, nebo vůbec nevěděl, jak se zachovat vůči vězni, který riskoval život apřiznal pravdu? Něco takového se vOsvětimi nestávalo. Tak či tak, Teddymu nebylo dáno zemřít.

Přestože se ke komandu truhlářů vrátit nemohl, sbratry Kupiecovými měl inadále dobré vztahy. Někdy mu podstrkovali jídlo, pořád ho ale bylo málo na to, aby zahnalo hlad. Itak Teddy věděl, že dělají, co můžou, aby ho udrželi naživu. Proto když po zápase sDunningem dostal chleba, rozdělil se právě snimi aspřáteli zbloku.

Vkomandu Tierpflegerů se Teddy potkal slidmi, snimiž pracoval už předtím vkomandu ženců. Vedl je Andrzej Skorusa, horal zDzianize, přezdívaný „Děda“, protože mu bylo přes padesát. To byla vtáboře vzácnost. Také se mezi vězni těšil značné autoritě. Na tomto místě se Teddy mohl cítit téměř vbezpečí.

Bylo zřejmé, že po zápase sDunningem budou chtít Němci pořádat další boxerská utkání, kterých by se účastnili ivězni. Tím nejdůležitějším se tak stalo přibrat azlepšit si kondici asílu úderu. Část mléka, určená ke krmení telat, končila vTeddyho žaludku, stejně jako obilné otruby. Ty také pronášel kčlověku, který byl mozkem táborového odboje.

„Dobře, že jsi toho Němce seřezal. Před dvěma týdny mě zbil tak, že jsem několikrát upadl,“ přivítal ho Serafiński anatáhl kněmu ruku.

„Co se stalo?“ zeptal se Teddy.

„No, tak to mě těší, že jsem mohl alespoň trochu vyrovnat účty,“ odpověděl Teddy.

Rychle ale přešel kvěci aPietrzykowskému navrhl, aby se připojil kodboji.