CITLIVÁ

PRŮVODKYNĚ

Czuła przewodniczka. Kobieca droga do siebie

Copyright © Agora SA, 2021

Copyright © Natalia de Barbaro, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jarmila Horáková, 2023

Collages: Copyright © Aneta Klejnowska, 2021

Cover © Paweł Panczakiewicz, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3416-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-3417-7 (mobi)

NATALIA DE BARBARO

CITLIVÁ

PRŮVODKYNĚ

CESTA K SOBĚ SAMÉ

přeložila Jarmila Horáková

Mitce

OD AUTORKY

„Proč je všechno jinak?“ zeptala se mě a stékající slzy jí rozmazávaly řasenku. „Mám hodného manžela, děti, práci, byt. Proč se mi nechce ráno vstávat?“ A hned poté neklidně dodala: „Nemám rozmazanou řasenku?“

Ta žena, moje klientka na koučování, došla k závěru, že žije ve stavu chronické podřízenosti. Vystudovala práva, protože si to přáli její rodiče. Šla pracovat do velké firmy, protože si tam vydělá slušné peníze. Nechala si obývací pokoj vymalovat barvou, kterou designéři považují za módní. „Proč je všechno jinak?“ zeptala se napoprvé. A o dvě schůzky později: „Jak jsem mohla být šťastná, když já jsem v tom všem nikdy nebyla?“

Když pracuju se ženami na workshopech Vlastní pokoj a na individuálních sezeních, často vidím, že mnoho z nich odchází od sebe samé. Mnoho z nich si organizuje své dny z hlediska toho, co od nich (podle jejich názoru) očekávají ostatní.

Mně se to také stávalo. Když jsem začala přemýšlet o tom, odkud to pramení, zjistila jsem, že ze strachu. Strach mi našeptával, že když se ozvu a řeknu svůj názor, můžu se dočkat odmítnutí. Že když se zastavím v poklusu ze schůzky na schůzku, ze školení na školení, od zakázky k zakázce, ztratím právo chodit po matce zemi. Že když si objednám štědrovečerní polévku v hospodě, místo abych ji sama uvařila, padne na mě hanba.

Ukázalo se, že nic z toho není pravda.

To, co děláme ze strachu, nás vzdaluje od sebe samých. Předává režii našeho života Přísné komisi, která se na nás dívá studeným zrakem. To, co je v nás živé a teplé, zamrzne pod jejím pohledem.

Během práce na sobě jsem zjistila, že ve mně bydlí ještě někdo. Tato vnitřní postava mi pomáhá, když ji o to požádám, svou moudrostí a zralostí. Nazvala jsem ji Citlivou průvodkyní. Když zavřeš oči a párkrát se nadechneš, možná její obraz uvidíš před sebou i ty. Udělej to hned, dokonce i když knížkou jenom listuješ v knihkupectví. Představ si Citlivou průvodkyni.

Jak to, že čeká? Proč si myslím, že bys ji mohla vidět? To je pro mě záhada. Ale cítím, že v tobě také přebývá.

A teď to udělám s tebou, zavřu oči, abych ji spatřila. Moje Citlivá průvodkyně mi neukazuje tvář, ale vidím cíp jejího pláště a to, že jde po stezce. V srdci cítím, že za Ní mám jít.

Pokud to udělám, můj strach to nevydrží a změní se v laskavost k sobě samé: stejně jako led na řece roztaje a změní se v živou, bystrou vodu. Po ztrátě dechu přichází nádech a výdech a ve mně se objeví prostor pro moje „ano“ i pro moje „ne“, pro vlastní rozhodnutí, zábavu, vlídnost k lidem, které miluju. A objeví se víra v to, že oni zase mohou nesmírně a bezpodmínečně milovat mě.

Podle mé zkušenosti není tento pohyb – proměna strachu v jakýsi druh lásky k sobě – jednorázový. Není lemován fanfárami, neexistuje žádná meta, jasný happy end. Ten pohyb vyžaduje praxi, pozornost, pěstování vztahů se sebou samou – každý den. Ale když ho opakujeme, přibližuje nás den po dni k sobě samým a vkládá nám naše životy pevněji do rukou.

Tato kniha je o tom, že ať už jsme od sebe odešly jakkoliv daleko, můžeme najít cestu zpět. Vede přes kamení, výmoly a budeme na ní bloudit. Ale ta cesta na nás čeká. A na jejím konci na sebe čekáme my samy. Jako někdo, kdo vyšel na zápraží a rozsvítil tam světlo pro poutníka.

PROLOG

Sen o sešněrovaných
ženách

Před dvaceti lety se mi zdál sen: Hluboko pod zemí, na místě, které připomíná solný důl ve Věličce, je velké jezero plné tmavě zelené vody. Jsem ponořená v tmavých vodách toho jezera a oblečená do pevně sešněrovaných šatů jako z 19. století, podobných těm, které měla na sobě Holly Hunterová ve filmu Piano. Kolem mě plavou další ženy, oblečené stejně. Nevidím jim do obličeje. Plaveme, nebo možná spíš trčíme v tom jezeře, a já ve snu vím, že je to svého druhu hra. Základní pravidlo této hry zakazuje vynořit se a nadechnout. V tom snu cítím, že mi chybí vzduch, a moje tělo pomalu začíná stoupat vzhůru, směrem k hladině. Cítím, že to znamená prohru – a ta prohra už je tady. Stydím se. Vím, že na kraji toho jezera stojí muž, jenž, tak jako ženy kolem mě, nemá tvář, ale jeho obrys v mých vzpomínkách připomíná postavu chladného obchodníka, podobného těm, kteří na nás shlížejí z reklam na investiční fondy nebo luxusní hodinky. Později jsem ho nazvala Dozorcem. Jeho úkolem je hlídat, abychom se nevynořovaly. Myslím, že v ruce drží hůl, jíž nás má strkat zpátky do vody. Vím, že je to pro něj snadné – stačí mu jeden pohyb holí nebo špičkou boty.

Vyprávěla jsem o tom snu několika ženám. Jedna z nich mi řekla, že jsem tam byla uvězněná natřikrát, zamčená na tři západy – pod zemí, pod vodou a ještě v korzetu. Sešněrovaná žena, napadlo mě tehdy. To byl sen o sešněrovaných ženách. Tehdy, když se mi zdál, jsem plně nerozuměla jeho významu, ale cítila jsem až do morku kostí, že mým úkolem bude vydat se za ním: pustit se do práce, k níž mě vyzval. Možná nebýt jeho, nikdy bych se nedala do psaní této knihy.

Rozhodla jsem se ty sešněrované ženy v sobě vypátrat. Kdy sjíždím tmavým výtahem pod zem? Kdy ve svém každodenním životě vstupuju do jezera s mechově zelenou vodou, oblečená do šatů, ve kterých by se nikdo ani za slunečného počasí na zemi nemohl cítit pohodlně? Kdo jsou a odkud se vzaly ty spoutané a uvězněné kousky mě samé? Kdo je můj vnitřní Dozorce?

A ta nejdůležitější otázka – jak se můžu odtamtud dostat, svléknout korzet a vyjít na slunce? Jakou práci to bude vyžadovat? Ode mě?

Od tebe?

Moje odpověď na tuto otázku zabere mnoho stránek a nebude úplná. Vím však, že její hledání je úkol, který nevzdám. A cítím, jak se při myšlence na tu práci v celém mém těle začíná objevovat radost.

I. ČÁST

POSLUŠNÁ

Na mé koláži je dospělá žena. Má hladce sčesané tmavé vlasy akrátkou šňůru perel. Její obličej je jakoby obvázaný šátkem, jsou jí vidět jenom oči: jsou rozšířené adívají se přímo na mě– vidím vnich strach avelkou vnímavost. Kfotografii jsem přilepila nápis „Good Girl“, vytržený zreklamy na parfém. Hodná holka se na mě nechce přestat dívat– ajá se nemůžu přestat dívat na ni.

Kdysi jsem byla na workshopu WenDo, dvoudenním kurzu, který je kombinací cvičení sebeobrany, kurzu asertivity azamyšlením nad recepty na ženskost, jimiž jsme krmeny. Jedno cvičení spočívalo vtom, že jsme měly dokončit větu „Dívka má být…“ Znáš to. Nemusím ti nic povídat– všechny dýcháme stejný vzduch. To, co se dělo vnašich domovech, mělo samozřejmě velký význam– ajá jsem měla štěstí, že moji rodiče to, co jsem jim říkala, chtěli slyšet: Ve třídě jsem byla takzvaně drzá aučitelé mi nepochopitelně káravě avýsměšně říkali, že budu advokátkou, protože jsem se zastávala ostatních. To stačilo, aby se Poslušná nestala mou hlavní vnitřní postavou, ale znám ji. Znám tě, Hodná holčičko. Vím, že jsi zrozená ze strachu.

Poslušná se ve mně objeví, když na školení pro představenstvo vidím zdvižené obočí ředitele. Když se vhlase mého syna nebo manžela objeví podrážděnost ajá cítím, jak mi vbřiše bobtná napětí. Když váhám, jestli přijmout pozvání do nějakého pořadu, přestože vím, že ostatní, kteří tam budou, neváhají. Je ve mně, když při rozhovoru automaticky dělám prostor pro cizí nepříjemné pocity, přijímám je aberu na sebe práci vrátit svému partnerovi dobrou náladu apřitom zapomenu zkontrolovat, jak se přitom cítím já, jestli na to mám prostor ačím za to zaplatím. Je ve mně, když se snažím zalíbit se azapnu svoji úslužnost, když se ptám: „Ještě salát?“, abych změnila téma, protože se bojím, že mezi spolustolovníky dojde ke střetu. Poslušná byla ve mně, když jsem– určitě jako každá holka vPolsku– prožívala svoji verzi #metoo. Když dneska jako dospělá žena nereaguju, osloví-li mě cizí chlap „kočičko“. Když místo abych řekla „vypadni“, tlumeně prosím: „Moc se omlouvám, doufám, že to není problém, ale mohl by ses případně posunout odva milimetry?“ Když při psaní těchto slov osobě začínám pochybovat achci přestat, protože nevím, jestli to, co píšu, bude někdo číst.

Poslušná drží nohy usebe, ruce na dece, kontroluje, jestli jí neuteklo oko na punčochách, anosí ssebou druhý pár pro všechny případy. Lžíce, nůž avidlička. Vykonává příkazy bez reptání. Její reptání by stejně znělo vpozadí, nereptej, ženská, nepřekážej jiným vjejich důležitých úkolech. Poslušná nikoho svou existencí zbytečně neobtěžuje. Stáhne se do kuchyně, když muži probírají důležité záležitosti, vstupuje po špičkách do zasedačky, její ústa se bez hlesu zformují do slov „omlouvám se“, sedne si ke zdi, „ne, nenechte se rušit, nevšímejte si mě“, takový udělá posunek, když jí někdo ukazuje její místo ustolu.

Čí moci se podřizuje? Velmi často to není jasné. Vživotě některých žen je postava Vládce jednoznačná– protože se například vdaly za naprostého tyrana, který je sjede pohledem za nesrovnané bačkory nebo nevyžehlený límeček na košili. Poslušné pod jejich dohledem šlapou jako hodinky. To, že Vládce nabral jednoznačnou, konkrétní podobu sejménem, příjmením arodným číslem, zavádí vjejich hlavách obzvlášť nebezpečný druh řádu. „On už je takový, sním to jinak nejde.“ Tehdy už jde oněj, ne oni, on je podnětem aona reaguje, jak se uvnitř jejího světa zdá, jediným možným způsobem. „Starý medvěd tvrdě spí. My se ho bojíme, po špičkách chodíme, až se vzbudí, tak nás sní.“

Když jsem Poslušná, věřím vhierarchický svět. Rovnost neexistuje.

Geert Hofstede, nizozemský psycholog asociolog, jenž se zabýval otázkou národních afiremních kultur, se pokusil popsat země afirmy stejně, jako popisujeme lidskou osobnost– pomocí jejich různých rozměrů akoncentrace různých vlastností. Ve fungování společnosti si povšiml dimenze, kterou nazval vzdálenost moci. Popisuje, nakolik členové daného společenství nebo zaměstnanci firem souhlasí snerovným rozdělením vlivu/moci. Vzemích, kde je mocenský odstup vysoký, lidi nepobuřuje, že jedni mohou víc ajiní méně. Jako uOrwella: „Všechna zvířata jsou si rovna, ale některá jsou si rovnější.“

Ve svazku, kde partneři (vlastně už nepartneři) žijí podle tohoto modelu, je jasné anezpochybnitelné, že jedna osoba uklízí adruhá kontroluje, jestli je dobře uklizeno; jedna se ptá, jestli by si mohla případně příští pátek vyrazit na hodinku skamarádkami, adruhá prostě oznámí „jdu ven“, zavře dveře aje slyšet jen pípnutí zámku auta; jedna vaří, servíruje auklízí adruhá hodnotí, jestli to bylo dobré.

Poslušná je tím naším kouskem, který podle typologie Erica Berneho, autora transakční analýzy1, odpovídá struktuře poslušného dítěte. Uznává, že je slabší, dýchá vzduch podřízenosti. To je automatické: Poslušná se neptá po rovnosti, protože nevidí svoji situaci zvenčí. Žije vtěsné krabičce modelu, který předpokládá, že jedni jsou výš adruzí níž– aže ona je pořád níž. To je pro ni normou. Neobjevuje se vní otázka, kde jsou její vlastní hranice aco už je jejich překročení– jiní zabírají tolik místa, kolik zabírají, aona se skrčí tak, aby si to místo mohli vzít. Jak při rozhovoru, tak vtramvaji nebo posteli. Poslušná hledá to, co má poslouchat, protože nemá vlastní vnitřní kompas– aživot přece musí mít nějaký směr. Takže používá „se“ jako GPS– tohle se dělá, tohle se nedělá. Společnost, kultura apatriarchální vzory poskytují dlouhé, podrobné seznamy toho, co se sluší, co se nesluší, jak se oblékat, co se nesmí nosit, jaké jsou povinnosti paní domu, matky, manželky atd. Každý den se najdou tací, kteří jí „pomohou“, protože její pocit podřízenosti potřebují. Sousedka si káravým pohledem přeměří její roztrhané džíny– sama nemá odvahu odhalovat tělo, takže přísně hodnotí odhalené tělo jiné ženy. Vedoucí ji nechce pustit ke slovu, takže utne proslov stručným: „Vidím, že nejsou žádné otázky.“ Strýček jí vysvětlí záměr režiséra filmu, který ona viděla, aon ne– protože mansplaining2 dělá dobře jeho egu.

Takto vycvičené dospělé ženy simpozantním seznamem úspěchů žijí omezeným životem: životem odrážejícím cizí očekávání, tedy spíš jejich představu otěchto očekáváních. Když se dívám na své kamarádky, kolegyně, známé ineznámé– ataké na části vlastního života– naplňuje mě smutek, že je možné takhle ztrácet čas. Ten zatracený požadavek být hodná, ten tlak přizpůsobovat se představám lidí, snimiž se ani nechceme přátelit, ta podřízenost, která jako by kroužila vnašich žilách. Ikdybychom přednášely na univerzitách, promlouvaly na shromážděních nebo rozhodovaly omilionech vkorporátech, ten požadavek je jako klíště, které se od nás nechce odtrhnout. Nedělej si iluze, že předsedkyně, ředitelky, vedoucí nebo hvězdy showbyznysu se nepotýkají stímtéž– také vnich bydlí Poslušná, stejná jako ta tvoje imoje. Vyskytuje se vhlavách itěch žen, jež absolvovaly kurzy všímavosti (mindfulness), akademii pro lídryně ana kurzech WenDo dokázaly rozseknout borovicové prkno holou rukou.

Kdysi jsem viděla zoufalou ženu. Několik dní předtím jí zemřelo dospělé dítě. Zoufalá žena dál pociťovala povinnost uklízet avařit pro rodinu. Chvěly se jí ruce, když dávala pokličku na hrnec sokurkovou polévkou. „Jo, dám ji teplou do lednice!“ řekla chvějícím se hlasem vzbouřené holčičky ajá jsem cítila, že se mi derou slzy do očí. „Teplou do lednice“– to bylo měřítko její vzpoury. Když ta žena byla malou holčičkou, moje máma ještě ani nebyla na světě ave většině evropských zemí ženy neměly hlasovací právo. Dnes vsobě můžu rozpoznávat Poslušnou, pozorovat ji apsát oní pro tebe ne proto, že bych byla lepší než ta zoufalá žena– prostě jsem se narodila později, ve světě moudřejším oplody boje za naše práva.

Jak je možné, že naše Poslušné se vnás tak rozbujely? Kde je režisér? Kdo konkrétně od nás něco vyžaduje? Sousedka, vedoucí, strýček? Církev? Škola? Představenstvo? Těžko říct. Všichni dohromady anikdo zvlášť. Ale dokud je můj prst vobviňujícím gestu nasměrovaný na svět, nic se nezmění. Ze své osobní zkušenosti můžu říct, že veškeré požadavky, očekávání apokárání mají význam pouze tehdy, když si je pustím ktělu ařečeno jazykem psychologie si je internalizuju, tedy zvnitřňuju. Tlak obvykle vzniká zvenčí, ale působí na mě pouze tehdy, kdy mu otevřu dveře: „Pojď dál, prosím, ne, nemusíš se zouvat!“ Čím déle žiju, tím mi přijde jasnější, že odpovědnost za podlehnutí tlaku je na mé straně. Aže kromě krajních situací, které se stávají málokdy, mám vždycky na výběr.

Jinak je to ve světě utkaném zneklidu Poslušné. Trénovali ji, aby byla hodná. Buď hodná. Buď milá. Ustupuj. Jasně, nebudu tě tím nudit: obě to známe. Moje Poslušná se klaní té tvé aobě se klaní co nejníž, protože ani jedna se přece nechce vyvyšovat. Poslušné, stejně jako našim dalším vnitřním postavám jde opřežití: je strnulá jako zvíře, které se bojí útoku, aproto předstírá, že už je mrtvé. Aje to pravda. Když ti vládne Poslušná, nejsi tu: neexistují tvoje potřeby, neexistují tvoje hranice, nemáš názor, nemáš pocity. Sama nevíš, co potřebuješ, kým jsi, co si myslíš aco cítíš, protože doteď jsi byla příliš zaměstnaná přežitím vnehybnosti. Snažila ses zabírat co nejméně místa avydržet bez dechu. To je těžká práce.

Jak plyne čas, Poslušná rozšiřuje své působení. Oblíbeným směrem je takzvaná emoční práce (emotional labour). Tento pojem zavedla vroce 1983 Arlie Russell Hochschildová vknize The Managed Heart. Emoční práci definovala jako „vědomou regulaci vyjadřování emočních stavů, aby byly dány najevo emoce vyžadované na dané pozici“. Hochschildová začala od letušek: súsměvem od ucha kuchu, milé za všech okolností. Položila si otázku ohledně procesu, který ktomu úsměvu vede. Kdysi jsem hodně létala adost viděla: podpatky, úzký kostýmek, make-up– kolik hodin že už to letíme? No, aten úsměv jako odpověď na naštvanou otázku, proč není džus zčerného rybízu, na vulgární narážky podnapilých chlapů, na stížnosti na velikost sedadla. Co se vnich odehrává? Mockrát jsem otom přemýšlela. Věděla jsem, že když letadlo přistane arozjedeme se do svých domovů akanceláří, ukáže se, že nejen letušky chodí spřilepeným úsměvem. Hochschildová si všimla, že každý člověk, který dostal za úkol– nebo si ho sám zadal– emoční práci, může skrývat emoce, jež pociťuje. „Ismile when I’m angry,“3 zpívá můj milovaný Leonard Cohen, azvedněte ruku, která znás to nedělala. Skrývám to, co cítím– azdánlivě to vypadá, že věc je vyřízená, prousmívala ses svým vztekem, „klient“, ať už to byl kdokoliv, se už uklidnil aty sis šla po svém. Ale, ale– co vtobě zůstalo?

Vzpomínám si na školení zasertivity, které jsem před lety vedla pro vědkyně na jedné univerzitě. Přehrávaly jsme si scénku, vníž postarší přednášející trousil obhroublé vtipy aúkolem doktorandky bylo najít způsob, jak mu říct „dost“. Doktorandka byla milá, kultivovaná, klidná; přednášející hrál tak, jak to protivník umožňoval– tedy šel do toho naplno. Když jsme scénku probíraly, jedna ze starších účastnic téměř zakřičela směrem kté, jež hrála doktorandku: „Kde je tvůj vztek?“ Ta otázka se mi navždy vryla do srdce ačasto se ke mně vrací, když ji potřebuju. „Kde je tvůj vztek?“ Ten, který „škodí kráse“, který jsme se naučily nedávat najevo, adokonce ani pociťovat? Nevyjádřený vztek– vrozhovoru spřednášejícím nebo kýmkoliv jiným, komu bychom dovolily, aby se po nás vozil– nezmizí. Je to živá energie kolující vnašem živém těle. Co sní bude dál? Když se ptám lidí, které vídám na školeních, všichni znají odpověď. Vznikají dlouhé seznamy vážných důsledků nevyjádřených, skrývaných pocitů. Oblíbená cesta žen je nasměrovat tento vztek proti sobě samé. Toto vědomí mě naplňuje smutkem až po okraj: mnoho znás, nespočetné zástupy žen, soudí, že to nejlepší, co se dá udělat svlastní naštvaností, je nasměrovat ji proti sobě samé. Myslíš, že to neděláš? Udělej si přepis myšlenek objevujících se vetvé hlavě. „Panebože, já jsem ale pitomá. Zapomněla jsem odepsat zákaznici! No, už jsem úplně blbá.“ Zvedněte ruku, která znás si to osobě někdy nemyslela. Ateď před sebe postav svoji kamarádku nebo třeba prostě kolegyni, kterou máš celkem voblibě, ařekni jí to: „Panebože, ty jsi ale pitomá. Zapomněla jsi odepsat zákaznici! No, už jsi úplně blbá.“ Použila bys taková slova? Jejda, to by se stím přátelstvím nebo stím vztahem něco stalo, že? Aco se děje spřátelstvím vůči sobě samé?

Vedle toho, že skrýváme emoce, jež cítíme, napsala Hochschildová, „dáváme najevo emoce, které necítíme“. Protože nestačí, aby taková letuška nevyjádřila vztek, ale ještě musí předvést svou neexistující vlídnost, vyjádřit ji úsměvem nebo uklidňujícím, sametovým tónem. Tak obsluhuje klienta nejen vmateriální rovině– naleje mu drink nebo přinese deku –, ale také na emoční rovině. Odvádí ho ze stavu nespokojenosti do stavu relativní spokojenosti.

Problém sobnovováním něčí dobré nálady je jednak ten, že spotřebovává naši energii, jednak to druhou stranu učí, že se ojejí emoce postará někdo jiný. Mechanismus je stejný, jako když se dítě učí vázat tkaničky– dokud mu je vážete, dítě se to nenaučí. Je to jednoduché– vím to, protože jsem zavazováním synových bot strávila minimálně několik desítek hodin svého života. Jenže řekni si to ráno, když víš, že už deset minut jste měli sedět vautě, ale hledala jsi klíčky od něj (zapomněla jsi, že sis vyměnila kabelku) ateď ještě tvůj sladký, kouzelný synek naprosto odmítá odejít zdomova bez milovaného plyšového slůněte, které za boha nemůžeš najít ani vnové, ani ve staré kabelce. Tehdy už opravdu dáš přednost tomu, že mu ty zpropadené tkaničky zavážeš, aby to bylo rychlejší. Vté konkrétní situaci mávneš rukou nad jeho vývojem– no prosím vás, komu by se chtělo poslouchat přednášky zvývojové psychologie vosm ráno, jako fakt? Takže mu zavážeš ty proklaté tkaničky astejně to probíhá ve čtvrtek, vpátek ipondělí. Až přijde ten neodvratný okamžik, kdy si tě učitelka zmateřské školy vezme stranou asdělí ti, že má patnáct dětí ve skupině, akdyž musí zavazovat patnáct párů bot, vyrazí na procházku opatnáct minut později, aže už je možná čas začít Šimonka učit, aby si ty tkaničky zavázal sám.

Bohužel, žádná učitelka nás nezačne upozorňovat, když budeme ostatní– tentokrát už zcela (alespoň teoreticky) dospělé lidi– zastupovat vřešení jejich emocí. Amnoho žen to dělá svelkým zápalem, každý den, celý život. Vdané situaci, ustolu, na schůzi, vkanceláři, na procházce, když cítíš, že tvůj partner se blíží do místa, kdy je nezvládá, vrhneš se mu na pomoc– protože jsi tak zvyklá, takový úkol sis na sebe vzala, protože to vdané chvíli vypadá jako lepší řešení. Protože tobě to pomůže především snížit vlastní napětí, strach ztoho, že se starý medvěd probudí asní tě.

Pojem emoční práce nově definovala Gemma Hartleyová, fejetonistka časopisu Harper’sBazaar, nejdříve ve fejetonu apozději vknize Fed Up: Emotional Labor, Women, and the Way Forward (Adost: emoční práce, ženy acesta vpřed). Fejeton popisoval běžnou scénu zjejího manželství: uprostřed pokoje už dva dny leží krabice spapírem na dárky, kterou ze skříně vytáhl její manžel. Po dvou dnech obcházení krabice už toho Hartleyová má dost, donese si zkuchyně židli asnaží se vmáčknout krabici na horní poličku ve skříni (tam, kde byla předtím). „Stačí říct,“ říká Gemmin manžel, když se dívá, jak se potýká skrabicí. „Aoto jde,“ odpovídá Gemma vslzách, „abych si nemusela říkat!“ Ta scéna se stala základem nového pohledu na emoční práci. Hartleyová ji definovala jako „neplacenou, neviditelnou práci, kterou vykonáváme, aby se lidé kolem nás cítili pohodlně abyli spokojení“. Součástí tohoto pohodlí je to, že můžeš projít svým pokojem anezakopnout okrabici, která už několik dní leží na podlaze, protože je tu někdo, kdo si všimne, že tam leží, anebo ti připomene, že je potřeba ji uklidit, nebo to sám udělá. Jedna krabice– to nic není. Ale když je těch věcí, kterých si máš všimnout avyřešit je, sto pět set devět set tisíc, už je to sakra dřina.

Pokud vykonáváš emoční práci, budeš cítit jako svou povinnost pamatovat na narozeniny kolegyně zpráce, připomínat je ostatním aorganizovat nákup dárku– protože ty víš, co by si přála. Budeš si pamatovat, kdo pije jakou kávu. Budeš si pamatovat, kolik má kdo dětí, aptát se, jak se mají. Když vstoupíš do zasedačky auvidíš neuklizené hrnky, uklidíš je, protože nechceš, aby se tu lidé cítili nepříjemně. Když opůl hodiny později během porady uslyšíš napětí vhlase svého kolegy ztýmu, zavtipkuješ, abys ho rozptýlila. Doma vysvětlíš synovi, proč se táta naštval, amanželovi, proč se naštval syn. Zeptáš, co chtějí kvečeři. Při prohlížení šatů na internetu vyslechneš nudnou přednášku svého šéfa, který se rozhodl zavolat ti zletiště (protože dlouho čeká na přestupu) asdělit ti svůj názor na trendy vonline prodeji. Ikdyž je ti smutno, usměješ se, protože někdo, kdo šel kolem tvého stolu, prohodil: „Proč jsi tak smutná? Usměj se!“

Autoři aautorky píšící oemoční práci uvádějí jednu důležitou výhradu– emoční práce je něco, co vykonáváš pod tlakem (de facto hlavně vlastním). Většinu činností, které jsem uvedla, můžeme vykonávat spotěšením aztakzvaného dobrého srdce– mohou nám dodávat energii, ane ji ubírat. Můžu si pozvat na večeři deset kamarádů, pamatovat si, co mají rádi, pohostit je, uklidit aještě si snimi popovídat. Anakonec padnout do křesla spocitem, že to bylo skvělé.

Klíčová je motivace. Emoční práci, stejně jako jiné činnosti, jež Poslušná dělá, vykonává ze strachu, ztoho místa vyhloubeného vnás, které se bojí, že ikdyž nám svět věnuje jakkoliv velkou pozornost, jakkoliv nám dává najevo svou přízeň, jedno idruhé může být nenávratně ztraceno, pokud se přestaneme snažit. Podle mé zkušenosti můžeme motivaci poznat, stejně jako mnoho jiných důležitých věcí, prostřednictvím těla– jestliže se do akce chystá Poslušná, začíná to svíravým pocitem vbřiše, kuličkami napětí, které je potřeba uvolnit. Napovědět může také jazyk našich myšlenek– běží-li ti hlavou „musím, nemůžu, měla bych, sluší se“, pak všechna tato slova naznačují, že Poslušná převzala vedení.

Vmém životě bylo důležitým okamžikem spojeným sPoslušnou, objevem, který mi umožnil poznat pravdu oní, zjištění, že to, co jsem považovala za svoji empatii astarost oostatní, je defacto starost osebe ajednání ze strachu. Vyšlo to najevo při rozhovoru smým kamarádem. Vyprávěla jsem mu ojiném rozhovoru aotom, jak moc jsem se ohlížela na toho druhého, jak jsem se zdržela kritiky, abych mu neublížila, jak moc jsem sním soucítila. Všechny ty tři věci jsem řekla na jeden zátah, jako by empatie, starost asnaha nikomu neublížit byly totéž. „Ajak situace vypadala zjeho hlediska?“ zeptal se mě kamarád. „No…,“ zarazila jsem se apoplašeně prohledávala svůj hipokampus jako skříň při hledání druhé ponožky– astále jasněji jsem si uvědomovala, že to nevím. Netuším, jak situace vypadala zhlediska toho druhého, okterého jsem údajně měla takovou starost. „Nevíš?“ domyslel se zmého výrazu kamarád, jehož upřímnost mi vživotě mockrát pomohla. „Nevíš,“ odpověděl si, zatímco já jsem byla stále ve fázi tří teček. „Takže jsi vlastně nebyla empatická,“ shrnul brutálně. Tehdy mi to došlo – atoto poznání už se mnou zůstalo: To, že mám oněkoho starost, má kempatii daleko. Moje obava, že bych mu mohla ublížit, sním často nemá nic společného. Jakmile seškrábu pseudoempatický nános, ukáže se, že pod ním je můj strach, strach Poslušné, ažádná empatie.

Bojím se říct to, co bych chtěla říct, protože se bojím tvé reakce. Bojím se tvé reakce, protože se bojím, že mě přestaneš uznávat. Bojím se, že mě přestaneš uznávat, protože já sama se neuznávám– kdybych se uznávala, nehledala bych uznání ve svém okolí.

Poslušná, hodná holka necítí, že se může opřít sama osebe. Abude kolem sebe hledat to, co tam prostě najít nemůže, stejně jako se nedá koupit řasenka vobchodě sdomácími spotřebiči.

To, co je venku, nás nenakrmí.

Poslušná nás vede opačným směrem ne proto, že by to snámi myslela špatně, ale proto, že jiné trasy nezná.

Ale ipro ni existuje východisko, portál, proměna, která může rozpustit její strach azměnit ho vlásku.