DŮM

NA ROZHRANÍ

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jana a Jan Jam Oščádalovi, 1997, 2022

Cover © Zhivko P. Petrov, 2022

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2611-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-2612-7 (mobi)

DŮM

NA ROZHRANÍ

William Hope

Hodgson

Památce mého otce

Původní rukopis byl objeven roku 1877

pány Tonnisonem a Berreggnogem ve zřícenině

jižně od obce Kraighten v západním Irsku.

Předmluva vydavatele

Nad příběhem, který naleznete na následujících stránkách, jsem přemítal mnoho hodin a znovu a znovu se pokoušel vymyslet, jak tuto knihu „upravit“, mohu-li použít tak nevděčného slova. Věřím však, že se můj instinkt vydavatele nemýlí, jestliže mi napovídá, abych nakonec text ponechal v původním tvaru, v jakém se mi dostal do rukou.

Sotva mi byl rukopis svěřen, zvědavě jsem ho otevřel a namátkou rychle prolistoval. Knížečka je to malá, avšak silná. Stránky jsou hustě popsány poněkud neobvyklým, leč čitelným písmem. Dosud cítím onen podivně mdlý a zatuchlý pach vlhkosti a vybavuji si mírně lepkavý dotek těch křehkých stránek.

S příjemným potěšením si vzpomínám na první dojem, který ve mně kniha vyvolala, jakkoliv jsem se příliš nesoustředil a mé oči zachytily jen náhodné věty, v nichž jsem vytušil autorovu nespoutanou fantazii.

Navečer jsem se tedy pohodlně uvelebil, a přestože jsem mnoho neočekával, otevřel jsem tuto knížku, která se měla na příští osamělé hodiny stát mým blízkým společníkem. Můj původní názor však doznal až neuvěřitelné změny, neboť co se zprvu zdálo pouhou fantazií, se nyní – jako odměna za mou soustředěnou pozornost – proměnilo v působivou a souvislou strukturu myšlenek. Ať už je jádrem této zprávy či příběhu (přiznávám, že se přikláním spíše k prvnímu označení) cokoliv, byly to myšlenky, které mne upoutaly. Zní to paradoxně, ale pod malým příběhem jsem objevil druhý, mnohem větší.

Četl jsem dál a opona, která chrání mysl před neskutečnem, se začala zvedat – a náhle jsem pohlédl do neznáma. Nechal jsem se vést topornými a úsečnými větami a postupně jsem pochopil, že tato strohá sdělení mnohem výstižněji, než by to dokázaly mé vlastní vzletné fráze, líčí spletitý, byť neúplný příběh, jenž se starý Samotář ze zmizelého domu snažil vyjádřit.

K této prosté zprávě o tajuplných a nadpřirozených věcech dodám již jen málo: leží před vámi. Neboť skrytý příběh musí odhalit každý čtenář sám, podle svých schopností a přání. A snad se mnohým podaří spatřit načrtnutý obraz toho, co můžeme právě tak dobře nazývat Nebem a Peklem, jako se to podařilo mně. Ale mohu vám slíbit, že budete-li tuto knihu brát i jen jako příběh, zaručeně se vás zmocní hrůza a děs.

Závěrem ještě jedna poznámka a již vás nebudu déle obtěžovat. Popis v kapitole nazvané Kosmické sféry nelze chápat jinak než jako překvapivý doklad (téměř se mi chce říci důkaz) oprávněnosti našich iracionálních tužeb a emocí. Neboť – aniž popírám existenci hmoty jako základního materiálu Věčnosti – tento popis objasňuje svět myšlenek a citů, s nímž hmotný svět pracuje ve shodě a jemuž je podřízen.

17. prosince 1907

Borth, Cardiganshire

William Hope Hodgson

Nález rukopisu

Vzápadní části Irska leží na úpatí nízké hory osamělá vesnička Kraighten. Kolem se rozprostírá pustá, bezútěšná anehostinná krajina, vníž jen tu atam narazíte na staré zříceniny dávno neobývaných domů. Skalnatá pahorkatina je jen stěží pokryta půdou apřipomíná zkamenělé hřbety mořských vln.

Přes nehostinnost tohoto kraje jsme se spřítelem Tonnisonem rozhodli strávit zde dovolenou. Narazil na tohle místo úplnou náhodou před rokem během dlouhé pěší túry apovšiml si, že bezejmenná říčka, která obtéká malou vesnici, je jako stvořena krybaření.

Měl bych dodat, že řeka nejenže nemá jméno, ale nebyla zakreslena ani na žádné mapě, kterou jsem měl možnost prostudovat, jako by zcela unikla lidské pozornosti. Možná to bude také tím, že se nejbližší železniční stanice nachází ve vzdálenosti zhruba čtyřiceti mil, až vArdrahanu. Ať už je důvod jakýkoliv, vturistických průvodcích prostě řeka ani vesnice neexistují.

Do Kraightenu jsme dorazili pozdě odpoledne. Předešlého večera jsme se zastavili vArdrahanu apřespali vpokojích pronajímaných na venkovské poště. Brzy ráno jsme pokračovali vcestě aznačně nejistě se kymáceli na povozu, který by se dal jen stěží nazvat typicky výletním.

Tato jízda po zaručeně nejhrbolatější vozové cestě, jakou jsem si do té doby nedovedl ani představit, nám zabrala celý den. Nebylo proto divu, že jsme byli naprosto zmoženi aponěkud špatně naladěni. Přesto jsme však ještě museli postavit stan apřemístit do něj zásoby, než jsme vůbec mohli pomyslet na jídlo aodpočinek. Svydatnou pomocí našeho kočího jsme se tedy dali do práce azanedlouho se již na malé loučce uřeky, kousek za vesnicí, hrdě tyčil náš stan.

Kočího jsme propustili, jakmile jsme byli hotovi svykládáním, neboť se chtěl vydat na zpáteční cestu tak rychle, jak jen to bude možné. Dohodli jsme se, že pro nás přijede za čtrnáct dní. Zásob jsme měli dostatek apitnou vodu jsme mohli brát zřeky. Protože jsme knašemu vybavení přibalili malý petrolejový vařič, nepotřebovali jsme palivo na oheň. Počasí bylo navíc pěkné ateplé.

Spát venku pod stanem byl Tonnisonův nápad, přestože by dozajista nebyl problém zajistit si nocleh ve vesnici. Obával se totiž, že spát vmístnosti spočetnou rodinou zdravých Irů vjednom rohu asprasaty ve druhém, zatímco nad hlavami by nám hřadovalo hejno slepic zcela nestranně rozsévajících své požehnání, by nebyla žádná legrace. Aprotože se ve zdejších chalupách topí rašelinou, jsou naplněny tak hustým kouřem, že by si člověk navíc ukýchal hlavu, jen co by ji strčil do dveří.

Tonnison se pustil do přípravy večeře apilně krájel plátky slaniny na pánev, atak jsem vzal konvici ašel křece pro vodu. Cestou jsem narazil na skupinku vesničanů, kolem nichž jsem musel projít. Zvědavě na mne hleděli, avšak nikoliv nevraživě, přestože nikdo nepronesl ani slovo.

Když jsem se vracel snaplněnou konvicí, přátelsky jsem kývl hlavou amuži mi odpověděli stejným způsobem. Zastavil jsem se anedbale začal hovořit orybaření. Namísto odpovědi jen vrtěli hlavami aněmě na mne zírali. Obrátil jsem se tedy přímo na velkého vyzáblého chlapíka, který stál nejblíže, ale ani on mi neodpověděl. Pohlédl na své přátele arychle promluvil řečí, jíž jsem nerozuměl. Anajednou všichni začali brebentit tím podivným jazykem, oněmž jsem předpokládal, že je to čistá irština, amožná minutu mluvili mezi sebou, přičemž na mne vrhali četné pohledy.

Pak se muž, kterého jsem prve oslovil, otočil ke mně, ajak jsem pochopil zvýrazu jeho tváře, na něco se mne zeptal. Tentokrát jsem to byl já, kdo musel zavrtět hlavou, že mu nerozumím. Atak jsme tam stáli ahleděli na sebe, dokud mne Tonnison nezavolal, abych si pospíšil stou konvicí. Přívětivě jsem se usmál na rozloučenou arozpačitý hlouček vesničanů úsměv opětoval.

Cestou ke stanu jsem se podivoval nad tím, že obyvatelé těchto několika chalup uprostřed divočiny neznají ani slovo anglicky. Zmínil jsem se otom Tonnisonovi, který poznamenal, že přesně toho se obával, neboť nebývá ani vnejmenším neobvyklé, že lidé vtéto části země za celý život nepřijdou do styku svnějším světem.

„Škoda, že nás nenapadlo požádat kočího, aby nás představil,“ pravil jsem, když jsme usedli kjídlu. „Nejspíš nechápou, co tady hledáme.“

Tonnison souhlasně zamručel.

Když jsme utišili hlad, zakouřili jsme si aplánovali, co podnikneme zítra. Pak jsme uzavřeli stan achystali se ke spánku.

„Předpokládám, že nám ti lidé nic nevezmou,“ pravil jsem, zatímco jsme se balili do přikrývek.

Tonnison odpověděl, že si to sice nemyslí, rozhodně ne pokud budeme poblíž, ale že můžeme všechny věci uložit auzamknout do velké truhlice, vníž máme zásoby potravin, budeme-li chtít náš tábor opustit. Souhlasil jsem abrzy jsme oba usnuli.

Ráno jsme vstali časně ašli si zaplavat do řeky. Po jídle, než se nám snídaně trochu usadila, jsme si připravovali azevrubně prohlíželi naše rybářské náčiní. Potom jsme zabezpečili truhlici avykročili do míst, která můj přítel prozkoumal během své loňské návštěvy.

Celý den jsme nadšeně rybařili apomalu jsme se propracovávali proti proudu řeky. Večer jsme měli koš plný tak pěkných ryb, že jsem podobné již dávno neviděl. Po návratu do tábora jsme si znašeho úlovku vybrali ty nejhezčí kousky apřichystali znich chutnou krmi, několik jsme odložili na snídani azbývající věnovali vesničanům, kteří se mezitím shromáždili na loučce azuctivé vzdálenosti pozorovali naši činnost. Zdálo se nám, že náš dar přijali svděčností, neboť nás hlučně zahrnuli mnoha slovy, která jsem se rozhodl považovat za typicky irské vyjádření díků.

Vtakovéto pohodě jsme strávili několik dní, skvěle jsme sportovali apochutnávali si na prvotřídní kořisti. Spotěšením jsem zjistil, že vesničané jsou vcelku přátelští, aže se tudíž během naší každodenní nepřítomnosti nemusíme onaše vybavení obávat.

Do Kraightenu jsme přijeli vúterý. Následující neděli jsme učinili velký objev. Až do konce týdne jsme totiž při rybaření postupovali proti proudu, avšak toho dne jsme odložili pruty stranou, místo nich jsme se vybavili pořádnou svačinou avydali se na dlouhou procházku opačným směrem.

Bylo teplo, slunce svítilo, atak jsme si zvolna vykračovali neznámou krajinou. Kolem poledne jsme se zastavili pod velkým skalním převisem na břehu řeky, abychom se posilnili azakouřili si. Rozhodli jsme se, že budeme ještě chvíli pokračovat vcestě, přestože nám skalnaté okolí neposkytovalo tolik vzrušujících zážitků, jak jsme doufali.

Pokračovali jsme tedy vchůzi přibližně hodinu arozprávěli přitom ovšemožných tématech. Několikrát jsme se zastavili amůj společník, který má uměleckého ducha, nahrubo naskicoval pár poněkud zajímavějších koutů této divoké krajiny.

Avšak řeka, jejíhož toku jsme se drželi, náhle bez jakéhokoliv varování zmizela vzemi.

„Dobrotivý bože!“ zvolal jsem. „Jak je něco takového možné?“

Vúdivu jsem se obrátil kTonnisonovi, který rovněž zaraženě hleděl na místo, kde řeka končila.

Po dlouhé chvíli navrhl: „Pojďme ještě kousek dál. Možná se znovu objeví. Vkaždém případě stojí za to tento úkaz prozkoumat.“

Souhlasil jsem apokračovali jsme vchůzi, ikdyž poněkud bezcílně, neboť jsme netušili, kterým směrem se máme vydat. Tonnison se neustále zvědavě rozhlížel, když tu se prudce zastavil azastínil si dlaní oči.

„Pohleď,“ pravil po velmi dlouhé chvíli aukázal mi rukou směr, „nezdá se ti, že se tam vznáší nějaká mlha? Tam napravo, za tou velkou skálou!“

Zadíval jsem se tedy do míst, která označil, ale nebyl jsem si jist, zda tam opravdu něco vidím. Svěřil jsem se se svými pochybnostmi Tonnisonovi.

„Vkaždém případě tam půjdeme apodíváme se,“ rozhodl po zralé úvaze můj přítel.

Vykročil ajá ho slepě následoval. Doufal jsem, že Tonnison jako zkušený cestovatel najde cestu zpět. Zatímco jsem se oddával těmto úvahám, dorazili jsme na okraj kamenitého svahu, jenž prudce spadal hluboko dolů do přebujelé změti keřů astromů.

„Vypadá to, jako bychom vtéto poušti narazili na oázu,“ zamumlal Tonnison apak mlčky upřel pohled stejným směrem, jímž jsem zíral ijá.

Uprostřed zelení zarostlé prolákliny se vysoko do vzduchu zvedal ohromný oblak mlžné vodní tříště, jež ve slunci hrála všemi barvami duhy.

„Jaká nádhera!“ zvolal jsem.

„Musí tam být vodopád,“ odpověděl Tonnison zamyšleně. „Možná zde naše řeka znovu vyvěrá na povrch. Pojďme se tam podívat.“

Seběhli jsme po prudkém svahu avnořili se do houští. Porost byl velmi spletitý akoruny vytvářely nad našimi hlavami hustý příkrov, takže celé to místo bylo nepříjemně temné, ačkoliv ne natolik, abych si nepovšiml, že zde roste mnoho ovocných stromů, na nichž jsou dosud patrny nezřetelné známky dávného pěstitelského úsilí. Kráčeli jsme tedy prastarým zanedbaným azplanělým sadem. Oznámil jsem tento svůj postřeh Tonnisonovi, který pravil, že tato domněnka má nepochybně rozumné základy.

Zatímco jsme pronikali stále hlouběji do pochmurné divočiny, zaplavil mne tak silný pocit bezútěšné samoty aopuštěnosti, až jsem se zachvěl. Nebylo těžké představit si, jak na nás za nejbližším kmenem něco číhá, neboť již vsamotném ovzduší se vznášelo cosi zlověstného. Myslím, že Tonnison si toho byl rovněž vědom, ačkoliv nic neřekl.

Znenadání jsme zaslechli podivný vzdálený zvuk. Zastavili jsme se, Tonnison se naklonil kupředu aostražitě naslouchal. Zdálo se nám, že stále zřetelněji slyšíme neutuchající hluboký řev. Zmocnil se mne nepopsatelný neklid. Pohlédl jsem na svého společníka, abych zjistil, co si otomto podivném místě myslí, ale na jeho tváři se zračil pouze údiv, který se pomalu měnil ve výraz pochopení, až nakonec Tonnison sám sobě spokojeně přikývl.

„Poznávám ten hukot,“ zvolal snaprostou jistotou. „Vodopád!“ Aihned se začal vší silou prodírat porostem.

Postupoval jsem za ním azvuk plynule sílil, nebylo tedy pochyb, že míříme kjeho zdroji. Hluk byl již tak hlasitý, že se zdálo, jako by bouřil přímo pod našima nohama, avšak dosud jsme byli obklopeni stromy akřovinami. Sotva jsem začal své úvahy na toto téma Tonnisonovi předestírat, úsečně mne přerušil.

„Pozor!“ zvolal. „Dívej se, kam šlapeš!“

Anajednou jsme vyšli zpochmurného příšeří na sluncem zalitý otevřený prostor aněkolik kroků před námi se rozevírala strašlivá propast. Zjejích hlubin se zvedal nejen onen hrůzný řev, ale imlžnatý oblak, který nás sem přivedl.

Dlouho jsme jen tiše stáli aužasle zírali. Můj přítel pak opatrně vykročil kokraji propasti. Připojil jsem se kněmu aspolečně jsme pohlédli dolů tou kypící tříští na obrovitý zpěněný vodopád, který tryskal ze stěny propasti téměř sto stop pod námi.

„Dobrotivý bože,“ hlesl Tonnison.

Mlčel jsem.

Tento nečekaně silný aúděs budící zážitek mne naplnil bázní, ačkoliv jeho pravou děsivost jsem pocítil až později.

Clonou mlhy jsem pohlédl na protější stranu propasti, kde jsem spatřil obrys vyhlížející jako část velké zříceniny. Dotkl jsem se Tonnisonova ramene. Trhl sebou tak prudce, že pár kamínků pod jeho nohama povolilo azmizelo vpropasti. Ukázal jsem na druhou stranu. Zprvu sledoval můj prst se zachmuřeným pohledem, avšak sotva spatřil, na co ukazuji, zaplálo vjeho očích nadšení.

„Jdeme tam!“ snažil se překřičet burácení. „Musíme to vidět! Cítím vkostech, že je to podivné!“ Arychlým krokem vyrazil podél propasti.

Sotva jsme se kzáhadnému objektu přiblížili, ujistil jsem se, že jsem se nezmýlil. Byla to opravdu část zřícené budovy, avšak nyní jsem shledal, že nestojí na pevné zemi, jak jsem se původně domýšlel, nýbrž že doslova jako na bidýlku sedí na konci mohutné skalní římsy, která vybíhala padesát nebo šedesát stop rovnou nad onu hlubokou rokli. Vypadalo to, jako by rozvaliny visely přímo ve vzduchu.

Když jsme vstoupili na úzkou římsu napřaženou nad propastí, zníž stoupalo vytrvalé dunění, ajá pohlédl dolů do tajemných hlubin zahalených vodní tříští, zmocnila se mne nepřekonatelná hrůza.

Konečně jsme se mohli přitisknout krozbořené zdi adál jsme opatrně postupovali podle ní, až jsme na samém konci skalnatého výběžku narazili na hromadu suti. Začal jsem podrobně zkoumat pozůstatky zdi, která původně musela být součástí nějaké rozsáhlé stavby. Byla důkladně sestavena zvelkých kamenů, avšak na otázku, proč byla umístěna na tomto místě akam se poděl zbytek domu či hradu, jsem si nedokázal odpovědět.

Vrátil jsem se zpět na pevnou zem, avšak Tonnison pokračoval vsystematickém průzkumu rumiště na konci výčnělku. Prohlížel jsem zatím půdu směrem od okraje propasti, abych zjistil, zda tam nezůstaly zbytky základů budovy, kníž tato část zříceniny náležela. Přestože jsem věnoval zkoumání terénu náležitou péči, nenalezl jsem žádné stopy, které by nasvědčovaly, že by tam vůbec kdy něco stálo. Toto zjištění mne patřičně zmátlo achtěl jsem sním seznámit Tonnisona, když vtom jsem zaslechl jeho výkřik.

Atak jsem znovu vstoupil na římsu apřekotně pospíchal ke zřícenině. Obával jsem se, že se Tonnison zranil, avůbec mne nenapadlo, že mne pouze volá, protože něco objevil.

Za rozpadlou zdí jsem nalezl Tonnisona nad malou jámou, kterou vtroskách vyhrabal, kterak usilovně čistí předmět, jenž vypadal jako zchátralá aznačně poškozená kniha, přičemž každou vteřinu či dvě otevřel ústa, aby vykřikl mé jméno. Dotkl jsem se jeho ramene. Prudce sebou trhl auvolnil lavinu kamení, která se zřítila do propasti. Když mne uviděl, zachmuřeně mi podal svůj nález apravil, abych jej uložil do brašny, vníž bude chráněn proti navlhnutí. Pak se opět sklonil, aby pokračoval vprůzkumu, ajeho tvář se rozzářila radostným vzrušením.

Než jsem přítelova příkazu uposlechl, prolétl jsem nazdařbůh stránky svazku azjistil jsem, že jsou hustě zaplněny krasopisným starobylým rukopisem, dosud čitelným. Avšak mnoho listů bylo téměř zcela zničeno, zabláceno apomačkáno. Poškození zřejmě způsobil pád zdiva přímo na tyto znehodnocené stránky, neboť Tonnison, jak mi později vysvětlil, nalezl knihu pod sutí otevřenu.

Uložil jsem svazek do bezpečí brašny azačal pomáhat Tonnisonovi vodstraňování rumu. Přestože jsme se této tvrdé práci věnovali déle než hodinu anejspíš převrátili celou tu hromadu kamení asuti vzhůru nohama, nenalezli jsme nic víc než několik třísek. Představoval jsem si, že pocházely znějaké starodávné lavice či stolu. Pak jsme zanechali dalšího hledání avrátili se po římse na bezpečnou zem.

Hotovil jsem se již kodchodu, když Tonnison rozhodl, že propast, či spíše ta její část, kterou jsme schopni obsáhnout pohledem, si žádá bližší obhlídky. Učinili jsme tak. Jícen měl tvar téměř dokonalého kruhu, jehož symetrii narušovala jen skalní římsa korunovaná zříceninou, aTonnison prohlásil, že propast ze všeho nejvíc připomíná chřtán obrovské studny směřující přímo do hlubin země.

Při prohlídce okolí jsme si povšimli prázdného prostoru vseverní části údolí, kde nerostly žádné křoviny. Obrátili jsme tedy naše kroky tím směrem apřibližně sto yardů od okraje rokle jsme uviděli velké jezero, které nemělo viditelný přítok ani odtok, avšak jeho hladina bublala ašplouchala, jako by vřela.

Nyní jsme se konečně natolik vzdálili od řvoucího vodopádu, že jsme slyšeli jeden druhého, aniž bychom museli křičet ze všech sil, isdělil jsem Tonnisonovi, že se mi toto místo nelíbí aže mne nesmírně potěší, odejdeme-li odtud co nejdříve aco nejrychleji, azeptal jsem se na jeho názor.

Tonnison souhlasně přikývl. Povšiml jsem si, že pokradmu pozoruje stromy na protější straně jezera, proto jsem se otázal, zda něco zahlédl či zaslechl. Neodpověděl, ale zjeho postoje bylo patrno, že právě něčemu pozorně naslouchá, atak jsem zmlkl.

Náhle můj přítel úsečně pronesl: „Copak to neslyšíš?“

Pohlédl jsem nejprve na něj, pak směrem ke stromům akřovinám. Bezděčně jsem zadržel dech. Dlouho jsme stáli vnapjatém tichu, avšak neslyšel jsem zhola nic. Obrátil jsem se znovu kTonnisonovi, abych mu to sdělil, aprávě ve chvíli, kdy jsem otevíral ústa, ozval se zhouští po mé levici podivný naříkavý zvuk. Zdálo se mi, že ten hlas proletěl mezi stromy, jejich koruny se pohnuly alistí zašumělo. Pak opět nastalo ticho.

Tonnison varovně vztyčil ruku apravil: „Pospěšme odtud.“

„Ano,“ odpověděl jsem.