Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Filip Rožek, 2023

Illustrations © Weronika Gray, Lenka Šimková, 2023

Cover © Weronika Gray, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3907-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-3908-0 (mobi)

NAPSAL FILIP ROŽEK

ILUSTROVALA WERONIKA GRAY

A LENKA ŠIMKOVÁ

Obsah

Petr Dobrovský s rodinou

Zbigniew Jan Czendlik – Křížek

Filip Rožek

I

II

III

IV

V

VI

VII

Nemusíme změnit celý svět, stačí,

když zachráníme život jednoho zvířete, protože tím ten jeho svět změníme navždy.

PŘÍBĚH GUMPA INSPIROVALI

Julián/Rufus

Princ

Radka Formanová

Kohout Silver

Holly, Chlupík a Alžběta Poláková Šmídová

Ponožka – Zuzanka

Kytička – Jenny

Kevin

Tomorrow

Mili Malinová

Váš F. A. Brabec, režisér a kameraman

Gump. Mnohokrát jsem si vzpomněl na chvíli, kdy mi zhruba před čtyřmi lety volal kamarád, že si přečetl příběh o jednom ztraceným psím klukovi a že by se mi určitě hodně líbil.

Abych teď trochu mluvil Gumpovou řečí, myslím si, že i já jsem tenkrát měl ten čuch a věděl jsem, že tenhle příběh nebudou milovat jenom děti a pejskaři, ale že si ho zamiluje skoro každý. Můžu s velkou hrdostí říct, že jsme moc rádi, že Gump je součástí rodiny našeho nakladatelství, a doufám, že i my jsme součástí té jeho.

Petr Dobrovský s rodinou

Během života občas vzhlížíme k různým osobnostem, vytváříme si vzory, vyhledáváme guruy, kteří nás v něčem mají oslovit. Zároveň tím, kdo nám také má v životě rozhodně co povědět nebo naučit, je pes. A mnohdy dokonce více než člověk, protože je přímý, nepřetvařuje se a ještě k tomu je věrný až do konce. Gump je toho jasným důkazem a já jsem rád, že jeho příběh si našel pokračování…

Zbigniew Jan Czendlik – Křížek

Jsou to víc jak čtyři roky, kdy mi tenhle psí kluk změnil život.

Beru jako velkej dárek toho svýho života, co všechno jsem díky Gumpovi mohl prožít. Poznat a pochopit. Možná jste mě někde zaslechli, jak odpovídám na otázku, jestli bude Gump dvojka.

Vždycky jsem jednoznačně tvrdil, že nebude. Smál jsem se tý otázce a říkal, že dvojky většinou vznikají, když producentům nebo autorům dojdou peníze. No, peníze nedošly a dvojka přeci jen vznikla. Stala se jedna osudová a podstatná věc, která celej ten Gumpův příběh posunula dál. Jeden telefon s režisérem F. A. Brabcem, který to v tý mý hlavě postupně změnil. Nebylo to hned a asi týden jsem přemýšlel, jak Františkovi odpovím, že se mi do pokračování moc nechce a nic nového mě nenapadlo.

Ale během jedný noci, kdy jsem skoro nespal, se ve mně ten příběh otevřel, jako kdybych se zpátky vrátil do baráku, ze kterýho jsem se před několika lety odstěhoval, a zjistil, že jsem tam byl vlastně šťastnej.

Do baráku, kde žil Béďa a Oříšek a celej tenhle Gumpův psí svět.

Filip Rožek

I

Tady Gump. Pamatujete si ještě na mě? Je to hodně dní, co jsem se neozval, já vím. Ale byl jsem šťastnej. Akdyž je pes šťastnej, tak stejně jako člověk nic jinýho nepotřebuje. Byl jsem sBéďou. Zažili jsme toho za poslední dobu tolik, že kdybych vám to všechno měl vyprávět, tak vás to už nebude bavit. Žijeme jeden pro druhýho ajezdíme tou velkou plechovou krabicí, který skřípaj kola, kam nás napadne. Podobná plechová krabice mě jednou od Bédi odvezla, vždyť víte. Ale na to už si nechci pamatovat, to je jinej příběh auž se stal. Nemám žádný strachy, protože Béďa se taky ničeho nebojí. Akdyž se ničeho nebojí váš milovanej člověk, tak vám stím vaším strachem vhlavě pomáhá.

Jedeme zase někam po těch železnejch čárách apod zadkama nám to poskakuje.

„Za chvíli, kluku, budeme vystupovat. Tady to je kraj mýho dětství, tady jsem se narodil. Už jsem vážně asi starej blázen, protože nikdy jsem sem žádnou ženskou nevzal ateď sem jedu stebou.“

Ty ocelový kola zahvízdaly, že se mi až zkroutilo ucho, pak to cuklo amy do sebe narazili. To nás rozesmálo. Jsme tady. Velký ocelový vrata se otevřely ata plechová krabice nás ze svý pusy vypustila ven.

„Nebyl jsem tady asi padesát let. To je několik tvých životů dohromady, Gumpe.

Vy psi máte jednu obrovskou nevýhodu, ten váš život je tak strašně krátkej. Akdyž se člověk do vás zamiluje, když zjistí, že jste vlastně nejlepší člověk, kterýho poznal, tak mu strašně brzo odcházíte, ale je to naštěstí to jediný, co je na vás nedokonalý.“

Béďa mi dal pusu na čumák avyšli jsme prachovou cestičkou knejbližším barákům. Za každým plotem tam štěkal pes ave vzduchu voněly krávy.

Když jsme došli na místo, kde kolem nás byly všude ty malý bílý baráčky, tak se Béďa usmál.

„Tady je moje doma, Gumpe. Támhle vtom baráku jsem se narodil. Máma mě vždycky vozila vpodobný kárce, ve který jsem jako štěňátko vozil já tebe. Pamatuješ si na to ještě?“

No jasně, že si to pamatuju. Tenkrát to bylo zase moje doma. Ta rezavá kárka plná Béďovejch věcí byla celej můj domov. Teprve postupně pes zjistí, že jediný jeho doma je vedle jeho člověka. Ty místa avěci kolem mi byly úplně jedno.

„Tady se snad úplně zastavil čas. Těch padesát let jako by bylo včera. Jako bych viděl svýho tátu, jak jde támhle spivem ajá ho pak doma upíjím.“

Chvíli jsme tam spolu ještě chodili aBéďa mi ukazoval, co všechno jako dítě dělal akde byly jeho tajný místa. Bunkr na stromech astarou lavičku, na kterou chodil sholkama.

„Támhle na tom kopci jsem dal svojí první holce pusu. Pojď, vyškrábeme se tam.“

ABéďa vyšel proti kopci. Za chvíli se ztratila pěšinka aBéďa musel po čtyřech vylejzat prudkou strání.

„Jestli tohle vydejchám, tak to bude zázrak.“

Zaháknul mě zavodítko ajá mu pomáhal se na tu stráň vyškrábat.

Když jsme vyšli nahoru, byl Béďa bílej jako stěna.

„Tak tohle jsme, kamaráde, přehnali. To nevím, jestli mi ta první pusa za ten vejšlap sem stála.“

ABéďa se rozkašlal adržel se za srdce.

Zpátky už cesta nebyla tak hezká jako sem. Jeli jsme tou plechovou krabicí aBéďa na mně měl položenou ruku. Chvíli horkou achvíli studenou jako led. Věděl jsem, že se něco stalo.

Další dny Béďa skoro nevylejzal zpostele, jen kašlal apárkrát zaden mi otevřel dveře, abych se vyčural.

„Budu brzo dobrej, kluku, neboj se!“

Ale já se bál.

Pokaždý když Béďa sotva vstával zpostele, tak jsem přemýšlel, jak bych mu pomohl. Jak bych ho třeba tím mým vodítkem vytáhl, tak jako na ten kopec.

Jednou večer unás zazvonil pan domácí zkostela. Říkal jsem mu Křížek, protože jeden velkej nosil na krku. Ale ne jako utaženej vobojek, spíš takovej povolenej, zekterýho se kdykoliv může vyvlíknout.

„Béďo, dlouho jsem vás neviděl venku ani vkostele.

Vypadáte strašně, co se vám stalo? Máte horečku, byl tady uvás doktor? Vtomhle stavu vás tady nemůžu nechat, musíte okamžitě do nemocnice.“

„Pane faráři, nesmíte tohle říkat před klukem, on by se pak omě strašně bál.“

ABéďa mě vzal za krk aodvedl do jiný místnosti. Už jsem neslyšel, co si povídali, ani když jsem měl udveří našpicovaný uši.

Za chvíli pro mě Béďa přišel aKřížek už tam nebyl.

„Tak já budu muset, kluku, na chvilku do nemocnice. Jsem jako starý auto, který potřebuje promazat amožná vyměnit pár dílů. Slibuju, že to je jen na chvíli, dávám ti na to ruku. Čeká nás toho ještě hodně, neboj se.“

Díval jsem se do těch Béďovejch mokrejch očí avěřil mu každý jeho slovo. Počkám tady na toho svýho povyměňovanýho Béďu, počkám tady klidně napořád.

To další ráno Béďa sbalil všechny moje věci. Hračky, pelíšek apolštář, co si dávám pod hlavu. Vyjeli jsme zase plechovou krabicí aBéďa se na mě pořád díval.

„Neboj se, kluku, já budu dobrej.“

Pořád měl jenom strach, abych se nebál. Měl větší strach omě než osebe. Já ale věděl, že je to špatný. Béďa se sotva šinul, celej byl mokrej, jak kdyby vylezl zvody. Jeli jsme dlouho azastavili kousek od lesa.

„Přichystal jsem ti, kluku, takový malý překvapení. Tu chvíli, co budeme bez sebe, budeš sjedním tvým kamarádem, kterýho dobře znáš.“ Vtu chvíli jsem na kraji kopce uřeky uviděl tu rozcuchanou, vousama zarostlou hlavu. Oříšek!

Po hodně dlouhý době mi něco udělalo velkou radost. Stál tam na tom kopečku acenil na mě ty svý bílý zuby. Smáli jsme se na sebe ajá se kouknul na Béďu.

„No běž, kamaráde, běž ho pozdravit!“

Ajá vtu chvíli vypálil jak blesk.

Oříšek mi naproti chtěl běžet taky, ale než si nasadil boty, tak jsem byl uněj.

„Gumpe, Gumpíčku, kamaráde můj!“

Cítil jsem přes kůži, jak mu buší srdce. Váleli jsme se tam vtý trávě aaž za chvíli jsem si všimnul, kde to Oříšek teď bydlí. Velká plechová krabice podobná těm, co jezděj na těch ocelovejch kolech, jen tahle měla kola jak pro auta.

„To koukáš, co? Když odjela Martina sMelicharem za prací do Anglie, tak mi vtom skleněným baráku bylo hrozně smutno. Tak jsem si koupil tenhle karavan anašel tohle místo. Vůbec nechápu, proč se tomu tady říká na samotě, protože samota byla tam, ane tady uprostřed přírody. Až uvidíš, kolik tu se mnou žije zvířat, tak zjistíš, že to samota rozhodně není.“

Mezitím se knám dobelhal Béďa. Sotva popadal dech, ale smál se.

Ajá pochopil, že ty dva už byli domluvený. Domluvili se, že do tý doby, než mi Béďu daj zase do pořádku, budu uOříška. Budu tady na tý samotě, co samota nebyla, apak se zase vrátím knám domů.

Když Béďa Oříškovi předával všechny moje věci, povídá:

„Nechávám ti tady to nejcennější, co mám. Svýho nejlepšího kamaráda. Dej mu pak do pelíšku, prosim tě, tohle starý tričko. Aspoň kluk bude cejtit, že jsem tam taky trošku sním.“