MULBERRY

MANSION

UŽ

NIKDY

TVÁ

Copyright © 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zuzana Kyllerová, 2024

Cover © Zero Werbeagentur GmbH, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4710-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-4711-5 (mobi)

MERIT NIEMEITZ

UŽ

NIKDY

TVÁ

MULBERRY

MANSION

přeložila Zuzana Kyllerová

Pro Silju

Navždy

Playlist

September Skies Benjamin Amaru

when was it over? Sasha Alex Sloan feat. Sam Hunt

In My Head Maisie Peters

From Eden Hozier

supposed to BLÜ EYES

I miss you, I’m sorry Gracie Abrams

I’m Not Yours Angus & Julia Stone

Green Light Lorde

Middle of My Mind Tom Rosenthal

In And Out of Love Oh Wonder

Nicest Thing Kate Nash

Back to You Selena Gomez

Light Years The National

Still AVEC

Love You Twice Lilla Vargen

I Lied Lord Huron feat. Allison Ponthier

Anyway Noah Kahan

Now & Then Lily Kershaw feat. Goody Grace

A Little Closer FINNEAS

Changes Langhorne Slim & The Law

Prolog

MULBERRY MANSION HLEDÁ PRÁVĚ TEBE!

Společně s Nadací pro bydlení budoucnosti vyzýváme naše studenty a studentky, aby se stali součástí unikátního projektu bydlení! Rodina Contevillů, jedna z nejstarších anglických šlechtických rodin v Anglii, nadaci věnovala svá bývalá sídla, aby se z kusu jejich minulosti mohla vybudovat budoucnost pro všechny.

Každá z vil byla přiřazena jedné nedaleko sídlící univerzitě, a bude tak moci poskytnout dlouhodobé a cenově dostupné bydlení pro studující.

Jednou z těchto vil je Mulberry Mansion nacházející se ve spádové oblasti naší univerzity.

S velkým potěšením proto oznamujeme, že naši studenti a studentky mají nyní možnost požádat o místo v tomto vznešeném sídle! Bylo postaveno na počátku 19. století a od doby svého vzniku budí zájem všech milovníků architektury a historie z celé země. Nyní se v domě, který byl dlouhou dobu prázdný, má rozproudit nový život a láska. Za tímto účelem vyzýváme první generaci studentů a studentek k tomu, aby se do něj za nízké nájemné nastěhovali a společnými silami historickému sídlu dodali nový lesk!

Na konci nadcházejícího zimního semestru porota jmenovaná nadací navštíví všechny vily a jejich obyvatele a objekt s nejpozoruhodnějším pokrokem ocení finanční odměnou, která bude využita na jeho další zvelebení a rozvoj.*

Bylo vždycky Tvým snem pracovat na něčem trvalém? Chtěl/a bys ses stát součástí týmu nejen z hlediska řemeslného, ale i společenského a kulturního, a jsi přesvědčen/a, že máš pro tento úkol ty správné dovednosti? Přihlas se a možná budeš moci právě Ty brzy přispět k tomu, aby se tento výjimečný dům stal také domovem.

Těšíme se na Tvou přihlášku!

Windsburská univerzita

Windsbury, Anglie

* Další podrobnosti o výběrovém řízení a podmínkách pro podání žádosti naleznete v příloze.

Kapitola 1

AVERY

Nové začátky mají nejrůznější podoby.

Může to být lístek na vlak do cizího města, vzdáleného od všeho, co jste dosud znali. Může to být pracovní smlouva na místo rovnající se skoku do ledové vody. Nebo také krabice s věcmi od člověka, který se stal vaší součástí natolik, že bez něj jste najednou balancovali na tenké hranici mezi samotou a osamělostí.

Můj nový začátek měl podobu dvojitých dřevěných vrat s bledě modrým odlupujícím se nátěrem. Klika byla zlatá a narezlá stejně jako kování, jež drželo rozpukané dřevo u sebe. Kamennou římsu nad dveřmi sahající přes poslední ze tří schodů obrůstala odkvetlá vistárie, již na domovní fasádě střídal břečťan, který pokrýval většinu červenohnědých cihel, z nichž byl ten obrovský dům postaven.

Žádný dům, opravila jsem se hned. Ne nadarmo se té budově říkalo Mansion – opravdu to byla honosná vila. Navíc ta nejkrásnější, jakou jsem kdy viděla. Měla tři patra, přičemž to poslední pravděpodobně skrývalo podkroví. Každé podlaží dělilo několik vysokých oken, většinu z nich zakrývaly závěsy. Z prvního patra vystupovaly dva arkýře, umístěné tak, jako by architekt chtěl tomu domu vsadit oči. Možná proto jsem okamžitě po vkročení na pozemek měla pocit, že mě někdo sleduje. Opět jsem se ohlédla přes rameno. Na štěrkové cestě vedoucí zpátky k bronzově zbarvené bráně, která oddělovala pozemek od ulice, nikdo nebyl. Na příjezdové cestě u vchodu však stála auta a o jeden ze stromů se opíralo několik kol.

Ty košaté koruny jsem viděla už z dálky. Tyčily se nad plotem jako němí strážci, bylo jich celkem deset. Počítala jsem je cestou k vile. Klikatý chodníček z obou stran překrývala přerostlá tráva. Pod stromy se povalovalo několik černočervených plodů, na samotných větvích už žádné nezbyly.

Byla půlka září a tím pádem už doba sklizně moruší skončila. Věděla jsem to, protože jsem si během balení četla o sladkokyselých bobulích, jimž sídlo vděčilo za svůj název. Možná proto, že jsem prahla po rozptýlení, a možná proto, že jsem měla neodbytný pocit, že se musím o svém novém domově něco dozvědět ještě před tím, než sem přijedu.

Právě tím se totiž tenhle dům dnes stal.

Mulberry Mansion byl můj nový domov.

Před několika měsíci jsem ve škole narazila na leták Windsburské univerzity. Staň se součástí jedinečného projektu, zněl titulek. Pod ním byla otištěna fotografie vily jako z nějakého staromódního hororu. Sešikmená střecha, z ní vyčnívající štíhlé prsty komínů, křivá okna, fasáda porostlá břečťanem…

Při tom pohledu se hluboko ve mně něco pohnulo, nevěnovala jsem tomu však pozornost a na inzerát jsem rychle zapomněla. Až o několik týdnů později, když se zbortil základ mého života, jsem si ho znovu vyhledala na internetu.

Než jsem stiskla tlačítko pro odeslání žádosti, článek jsem jen krátce přelétla očima. V hlavě mi hučelo z půl láhve vína, do toho se míchaly útržky mého posledního hovoru se sestrou a nad tím vším – zářivě rudá a do očí bijící – jen jedna jediná myšlenka: Pryč. Pryč, pryč, pryč.

Nejspíš jsem vůbec nepřemýšlela nad tím, jaké by to mohlo mít následky, kdyby mě skutečně přijali. Jenže asi přede dvěma měsíci mi v e-mailové schránce přistálo potvrzení, a pak už šlo všechno ráz na ráz. Spolu s přijetím k účasti na projektu mi schválili i žádost o přestup na jinou univerzitu, pak ještě bylo třeba zrušit pokoj na koleji, přehlásit se a rozloučit se s tou hrstkou lidí, které jsem si stačila oblíbit. Celý svůj život jsem prožila v městečku Redcar, rok jsem pak studovala na nedaleké Teessidské univerzitě. Odejít odtamtud pro mě vlastně mělo být dost těžké. Jenže toho, co mě tam drželo, bylo mnohem míň než toho, co mě odtamtud pohánělo pryč.

A teď jsem byla tady. Na místě, které jsem v duchu navštěvovala už tolik let – jen nikdy takhle. Nikdy sama. Vždy jen… s ním.

Už nevím, pokolikáté jsem tu dotěrnou myšlenku zahnala. Část mého já doufala, že zmizí, jakmile dorazím do Windsbury a do Mulberry Mansion. Jako by se od toho bodu mělo všechno vyřešit samo od sebe.

Přesto jsem teď už deset minut postávala před vchodovými dveřmi a nebyla schopna se pohnout. Stačilo zvednout ruku a zazvonit na zlatý zvonek vsazený do zdi. Místo toho jsem si jen utáhla popruhy na batohu, zaklonila hlavu a zhluboka dýchala.

Bylo pozdní odpoledne a slunce plíživě klesalo směrem k lesu za pozemkem.

Přes podzimní modř se táhly oranžovorudé pruhy. Na oblečení mi ulpíval pach několikahodinové jízdy autobusem, kterou jsem měla za sebou. Studený kouř z přestávkových cigaret mého spolusedícího, plast sedadel, zatuchlý vzduch chutnající stejnou měrou po potu, spánku a benzínu. Takhle nějak musí vonět samota, pomyslela jsem si, než jsem usnula s hlavou opřenou o okno.

Vůni samoty teď ale přehlušila poslední vůně vistárie, jež se mísila s podzimním vzduchem a zelení kolem mě. Těsně pod ní jsem vytušila vůni vily – chladný kámen, staré dřevo. Pokusila jsem se si tuhle kombinaci v sobě uložit jako vůni domova. A přála jsem si, aby vytěsnila tu, jež se dosud tímhle označením honosila. Kombinaci vanilkového mýdla, mořské soli a heřmánkového čaje.

V očích jsem ucítila tepání, do široka jsem je rozevřela. Znovu jsem se zaměřila na ztrouchnivělé vstupní dveře s oprýskaným nátěrem. Šeřík versus fialka, poznamenala by k tomu Lexi. Svrběly mě prsty, jak jsem jí toužila poslat fotku vily, ale když jsem si vzpomněla na náš chat, znovu se mi před očima mihla její poslední zpráva.

Přece nechceš odjet z města bez jediného slova! Dobře víš, jak moc mu tím ublížíš.

Ta zpráva mi přišla před několika dny a já od té doby každou minutu čekala, že najdu Lexi stát přede dveřmi svého pokoje. Jenže ona nepřišla. Jediné, co přišlo a už u mě zůstalo, byla ozvěna její zprávy.

Třikrát jsem se jí pokoušela odepsat, pokaždé něco ve smyslu: Nebuď tak dramatická, Alexandro.

Lexi nenáviděla své jméno v základní podobě, stejně jako nesnášela, když jsem z ničeho nic zmlkla a ochladla. V tom jsem byla opravdu dobrá. Nebyl v tom žádný úmysl, prostě se tak stalo: když to ve mně začalo přetékat emocemi, něco uvnitř mě mi ucpalo všechny póry, takže se ven už nedostalo vůbec nic.

Nebyla jsem vždycky taková. Matka říkávala, že jako dítě jsem měla „co na srdci, to na jazyku“. Když jsme se s Lexi v minulosti hádaly, křičely jsme na sebe tak, že jsme potom několik dní chraptěly. Později jsem se naučila, že někdy je moudřejší svoje pocity zkrátka raději spolknout. A asi před třemi lety jsem spolkla celé své srdce, protože mi na jazyku nabobtnalo natolik, až jsem se nemohla nadechnout. Od té doby křičím už jen uvnitř.

Taková zpráva by tedy Lexi rozzlobila víc než jakékoliv konfrontační prohlášení. Neodeslala jsem ji, a ani jsem neposlala odpověď, kterou jsem si v duchu střádala, ale nikdy jsem nenašla odvahuji napsat: Jako první jste mi ublížili vy.

Obojí by vedlo k tomu, že bych v rozhovoru musela pokračovat – a to pro mě nepřicházelo v úvahu. Už k tomu nebylo co říct. Nový začátek potřeboval nejen vhodnou podobu, ale především jasný střih. Nové město, nová univerzita, nové vstupní dveře.

Narovnala jsem se a zvedla ruku ke zvonku, ale než jsem ho stačila stisknout, dveře se rozletěly dokořán.

Málem do mě vrazila nějaká mladá žena. Na poslední chvíli si mě všimla a zabrzdila, takže se jí rostlina, kterou nesla v náručí, krátce přimáčkla na tvář.

„Ou,“ vyrazila ze sebe a věnovala mi podrážděný pohled, jakmile odlepila obličej od větviček.

Měla na sobě pruhované tričko a přes něj široké tmavé kalhoty s laclem. Černé vlasy měla svázané pastelovou stuhou. Cukrová vata versus pivoňka, stihl mi v hlavě zašeptat Lexiin hlas, než jsem ho spěšně zapudila a soustředila se na cizinku před sebou.

Většinu oválného obličeje vyplňovaly zelené oči, které se pod mým pohledem ještě víc rozšířily. „Ty jsi Avery?“

„No, ano.“ Přinutila jsem se k úsměvu a pokusila jsem se vyhnat napětí z tváře. První dojmy nebyly moje silná stránka, ale možná i s tímhle tady můžu začít nanovo.

Nevím, proč mě tak vyvedlo z míry, že ji vidím. Bylo mi řečeno, že ostatní spolubydlící tu pobývají už několik týdnů. Věděla jsem, že na rozdíl ode mě ve Windsbury bydleli i dřív, takže nikdo z nich nemusel podstupovat žádné velké stěhování.

„Čekali jsme tě až zítra.“

„Já vím. Špatně jsem odhadla termín vystěhování z koleje a řekla jsem si, že zkusím přijet dřív. Chtěla jsem zavolat, ale netušila jsem komu, kdy, a… omlouvám se, jestli tím způsobuju nějaké nepříjemnosti.“ Ušklíbla jsem se, protože jsem si uvědomila, jak formálně se vyjadřuju.

Ona se jen pousmála. „Nesmysl. Jen jsem se na tebe chtěla trochu víc připravit. Ale čím dřív tu jsi, tím líp.“ Opatrně odložila hliněnou nádobu s uschlými zbytky růžového keře. Sledovala můj pohled a povzdechla si. „To je moje chyba. Zapomněla jsem tu chudinku před týdnem ve spíži, když jsem hledala misku pod květináč. Právě jsem se ji chystala tajně pohřbít, jenže bohužel se to dozvěděl Maxton.“

„Maxton?“

Přikývla a utrhla z rostliny jeden okvětní lístek, který se okamžitě rozdrolil. Jeho zbytky mihotavě padaly na schod mezi námi. „Náš zahradník. Neuvěřitelný kliďas, ale jak jde o kytky, je strašně přísný.“ Otřela si ruce o kalhoty a podívala se na mě. „Jak to máš s objímáním, Avery?“

Nejistě jsem opětovala její zkoumavý pohled. „Vlastně mi přijde docela fajn.“

„Výborně.“ Věnovala mi široký úsměv, pak se naklonila nad rostlinu a objala mě. Tak vroucně, že jsem ani nestačila ztuhnout. Vlasy jí voněly po medu, její hlas mi v uších zněl zlatavě a sametově. „Jmenuju se May. Jsem moc ráda, že jsi konečně tady. Poslední týdny to tady bez tebe nebylo tak úplně kompletní.“

Neohrabaně jsem ji poplácala po zádech. Bylo to na mě až moc vřelé objetí, ale něco mi říkalo, že May není z těch, kdo dělají věci napůl. Její srdečnost byla tak hmatatelná, že jsem měla pocit, jako bych se setkala s dávnou přítelkyní, a ne s úplně cizím člověkem. Koneckonců budu s touhle ženou – a dalšími šesti lidmi – ode dneška trávit poměrně dost času. A tak jsem objetí oplácela, dokud jsem si nevšimla štiplavého zápachu, který se linul z otevřených dveří za ní.

„Nepálí se tu něco?“

May se vymanila z mé náruče a zavětřila. „Ksakru, máš pravdu. Sušenky!“ Otočila se a přiložila si dlaně k ústům. „Willow?“ zavolala do domu. Když se nikdo neozval, tiše si povzdechla. „Zase moje chyba. Požádala jsem ji, ať dohlídne na sporák.“

Dlouhými skoky se plavně přenesla přes práh a zmizela v domě. Já jsem chvíli jen tak nejistě postávala, pak jsem uvadlou rostlinu odsunula stranou, popadla cestovní tašku a vykročila za ní.

Udělala jsem dva kroky – a zůstala stát jako přikovaná. Několik vteřin jsem zírala do prostorného foyeru. Na konci vstupní haly se tyčila dvě temná dřevěná schodiště, mezi nimi byly dveře, které pravděpodobně vedly do sklepa. Ten pohled byl tak působivý, že mě to přitahovalo i děsilo zároveň.

Za chůze jsem očima klouzala po vyřezávaném zábradlí, pak jsem zabočila doleva. Ve vzduchu pořád visel zápach připáleného pečiva. I tak jsem pod ním vnímala, jak voní samotný dům: mocně, staře a… opuštěně. Zmocnil se mě tísnivý pocit, něco jako stesk po domově, kterému jsem nerozuměla.

Poprvé jsem procházela vilou a věděla jsem, že později si nic z toho nebudu moct přesně vybavit. Bylo toho příliš mnoho na to, abych to všechno dovedla pojmout najednou. Vstoupit do Mulberry Mansion bylo jako rozříznout granátové jablko a rozevřít je. Během několika sekund se přede mnou rozprostřelo nekonečné množství drobných, lesklých jadýrek.

Vnitřní život domu se před mýma očima rozložil do svých jednotlivostí a kolem mě prosvištělo několik střípků té mozaiky: tapety s výraznými vzory v tlumených barvách, tmavě natřené zdi prokládané bohatě vyřezávanými dřevěnými obklady, nástěnné lampy se stínidly z matného skla a oranžovým světlem. Kamenná busta s půlkou hlavy, ohromné vázy se sušenou pšenicí, otevřená sedací lavice, z níž se řinula látka ožraná moly. Změť nejrůznějších podivností.

Na všem ležel lehký nános prachu, vládlo zde šero, ale i přesto jsem už v tu chvíli cítila, jak nádherný a výjimečný tenhle dům kdysi býval. A jaký by mohl – při troše snahy – opět být. Pod mojí únavou a napětím se začalo ozývat lehké chvění radostného očekávání. Bylo to jedno z těch míst, které tvořilo ještě něco víc než jen spousta kamenů, hlíny a dřeva. Pod povrchem tu leželo něco jasného, jiskřivého, něco jako hvězdný prach, něco, co vycházelo spíše z energie než z hmoty. Stačilo jen setřít všechnu tu špínu, kterou tady zanechala léta opuštěnosti.

May jsem objevila v prostorné obytné kuchyni, jak pokašlává nad plechem s hrudkami zčernalého těsta. Z otevřené trouby stoupaly obláčky kouře a usazovaly se nad plotnou.

Mayin výraz kolísal mezi podrážděností a odevzdáním. Špičatými prsty zvedla jeden kousek pečiva, krátce si ho prohlížela a pak ho upustila zpátky na plech. Tvrdý zvuk nárazu zahnal jakoukoliv naději na to, že by ta věc mohla být ještě někdy k snědku.

„Teď jsou to spíš šutřenky než sušenky. Ty asi šutry nejíš, že?“ zeptala se mě způsobně.

S politováním jsem zavrtěla hlavou. „Ne, jenom o svátcích.“

„Předpokládám, že by tu klidně vydržely do Vánoc, ani by přitom nezměnily tvar.“

Musela jsem se zasmát a shodila jsem ze sebe těžký batoh. Okamžitě jsem pocítila jemné tepání mezi krčními obratli. Zítra mě nejspíš bude bolet celé tělo. Opřela jsem batoh o zeď vedle cestovní tašky a se zájmem jsem se rozhlédla po kuchyni. Podlaha byla vydlážděná blankytně modrými dlaždicemi s květinovým vzorem, některé byly popraskané. Jednu stěnu tvořila kuchyňská linka: velký sporák s osmi hořáky, zrezavělý dřez, pracovní deska, kde kresbu dřeva doplňovaly stopy po spálení. Zeď nad linkou byla natřená meruňkovou barvou a na několika místech potřísněná mastnými fleky.

Místnost v sobě měla něco z kuchyní ve venkovském stylu z katalogů, jimiž tak ráda listovala moje matka. Ale možná mě to napadlo jen proto, že jsem na první pohled zahlédla tři vázy s divoce rostoucími podzimními květinami, a proto, že v rádiu vedle okna zrovna hrála plechově znějící písnička ze šedesátých let.

May se nad tácem oháněla chňapkou a vlasy se jí přitom opakovaně sápaly po rozvěšených paličkách česneku a feferonkách. Přešla jsem k oknu za kuchyňským stolem, jež vyplňovaly větve švestky. Jen co jsem ho pootevřela, ihned se prodraly do místnosti, jako by celou věčnost jen čekaly na to, až je někdo vpustí dovnitř. Pach spáleniny přebil čerstvý vzduch a May na mě vděčně pohlédla.

„Co to tu smrdí?“ zavolal někdo ode dveří. Stála v nich žena s vlasy po bradu. Na očích měla kulaté brýle s drátěnými obroučkami a přes oblečení zástěru potřísněnou barvou. Několik šmouh jí ulpělo i na bronzových tvářích.

May mlčky ukázala na kouřící plech a žena povytáhla výrazné obočí. „Myslela jsem, že na to Willow dohlídne.“

May si znovu povzdechla. „Jasně, moje chyba.“ Podívaly se na sebe a ušklíbly se.

Pak žena zavětřila směrem k plechu a nakrčila nos. „No jo. Hádám, že nad těmi se neslituje už ani Helen. A to už něco znamená.“ Rozesmála se, pak se otočila a spatřila mě. „Huh, stojíš tu dlouho?“

„Ne, dlouho ne. Zrovna jsem přijela. Avery, ahoj.“ Stejně nejistě, jako jsem odpověděla, jsem jí mávla na pozdrav.

Pobaveně mě sledovala a pak na mě kývla. „Sienna. Jsem ráda, že jsi konečně tady. Každá ruka je tu dobrá. Vlastně i noha. A všechny ostatní končetiny.“ Přikročila směrem ke mně a zvedla ruce, jako by si mě měřila. „Paráda. Máš štíhlý pas. To by ses mohla vejít do toho zpropadeného krbu.“

„Cože…?“ vyjekla jsem zmateně, ale May mě přerušila.

„Nechme ji, ať se tu trochu zabydlí, až pak ji použijeme jako živý kartáč. Jinak nám hned uteče.“ Přešla ke mně a položila mi ruku na rameno. „Pojď, seznámím tě s ostatními.“

Z domu jsme vyšly přes verandu, která sousedila s obrovským obývacím pokojem. Už tehdy, během toho, co jsme jím procházely, jsem věděla, že se v něm budu cítit dobře. Na jeden pokoj byl sice až moc velký, ale souhra staromódního sametového nábytku, klavíru a stoličky, jedlově zelených stěn a cihlového krbu ve mně okamžitě vyvolala pocit pohody.

Zatímco jsem se snažila uložit si ten dojem v sobě, otevřela se před námi zadní strana pozemku – a já zase zůstala stát jako opařená. Zahrada byla… to ani nelze popsat slovy.

Doteď jsem si vůbec neuvědomovala, jak obrovský pozemek k vile patří. Takhle jsem si zahradu nikdy nepředstavovala: působila zpustle a tajuplně, jako rozlehlá houština plná větví hrající všemi možnými barevnými odstíny.

May také zabrzdila a zůstala stát mezi sloupy verandy, jež obrůstaly popínavé růže. „Neuvěřitelné, že? Jako když otevřeš obrázkovou knížku.“

„Přesně,“ vydechla jsem a sama slyšela, jak ohromeně zním. Bylo to úžasné. Tak úžasné, že jsem měla sto chutí vytáhnout z batohu fotoaparát a pokusit se ten pohled zachytit. Byla jsem si jistá, že zítra bude zahrada vypadat úplně jinak – byla příliš živá na to, aby zůstala v klidu.

May se pousmála a pokynula mi, abych šla za ní. Přímo do hnízda květinových vůní a šustění listů. O rostlinách toho moc nevím, ale různých druhů tu musely být stovky. Vonělo to tak zeleně a šťavnatě – po listech, květech i pryskyřici z přilehlého lesa. Trávu u našich nohou ozářily poslední zbytky slunce. Navzdory podzimním teplotám jsem zahlédla několik pozdních květů a snažila se je nepošlapat. Tu a tam se mezi zelení něco mihlo: několik soch z bledého kamene, zchátralý pavilon, zbytky rozdrolené zdi, kůlna se střechou porostlou trávou.

V celé zahradě jsem nerozpoznávala žádný systém, žádné přesně dané záhony nebo cestičky. Všechno působilo, jako by to tu už několik desítek let měla na starost sama příroda. A nejspíš to tak i bylo.

May celou dobu něco vyprávěla, ale já jsem sotva zvládala sledovat její kroky, u slov jsem se o to ani nepokoušela. Zahradou se pohybovala tak suverénně, jako by přesně věděla, za kterým stromem ostatní najdeme.

Což zřejmě byla i pravda, protože když jsme vyšly z větvoví vrbového tunelu, vztyčily se před námi dvě jabloně. Někdo – předpokládala jsem, že muž – stál vysoko na dřevěném žebříku. Hlavu měl schovanou v koruně stromu, takže z něj byly vidět jen nohy v tmavých džínách. Přestože venku nebylo víc než patnáct stupňů, byl bos. Prsty na nohou se mu modravě leskly podobně jako zvonky rozeseté kolem žebříku.

Tu a tam strom zasténal a na zemi přistála větev. Jedné jsem se právě vyhnula; se sytým zvukem se zabořila do trávy a poničila několik květin. Kolem leželo pár červených jablek, jako by je strom v záchvatu sebeobrany shodil na zem. Přitom doba sklizně tohohle ovoce už vlastně skončila. Letošní podzim byl sice mírný, ale s každým nádechem bylo cítit, že léto je už pryč.

„Maxtone!“ zavolala May do trychtýře utvořeného z dlaní.

Zdálo se, že nás neslyší. Místo odpovědi před nás spadla další zetlelá větev. May spěšně uskočila, dřevo jí těsně minulo nohu.

Než stačila znovu zavolat, nízké větve sousedního stromu se rozestoupily a za nimi se objevila mladá žena. Vyrazila směrem k nám. Měla plnou pusu, v ruce držela ohryzek přezrálého jablka, zatímco pohledem přeskakovala z May na mě a zpátky.

„Návštěva?“ zeptala se s plnou pusou a rukou si přitom z obličeje odhrnula uvolněný pramen. Zářivě zlatá blond vytvářela extrémní kontrast k jejím tmavě hnědým očím. Na sobě měla tenisky, legíny a oversized svetr, který zdůrazňoval její dlouhé nohy. Kočka, pomyslela jsem si ihned. Sluší jí to, aniž by se o to musela jakkoliv snažit.

„Spíš spolubydlící,“ opravila ji May zvýšeným hlasem, aby přehlušila hluk nad námi. „Avery – Willow. Willow – Avery.“ Usmála se na mě. „Pokud budeš někdy hledat Willow a ona opravdu bude někde tady, s devadesátiprocentní pravděpodobností ji najdeš poblíž těchto nohou.“ May ukázala na to, co bylo vidět z člověka na žebříku, nyní posunuté ještě o příčku výš. Kolena měl pokrčená, aby udržel rovnováhu. Přesto se jeho tělo mírně pohupovalo, zatímco větve nad námi s vrzáním lapaly po dechu.

Willow se usmála a nepůsobila ani trochu rozhozeně. „No a v těch několika málo dalších případech mě najdeš v mým pokoji, jak se schovávám před May.“ Mrkla na mě a pak vykročila k žebříku. Natáhla se a z ničeho nic štípla chlapíka do paty. Trhl sebou a kopl naprázdno dozadu, což ona kvitovala se smíchem.

„Sakra, Willow,“ ozval se shora tlumený hlas muže, který poté začal sestupovat k nám dolů.

Willow na můj znepokojený pohled odpověděla pokrčenými rameny. „Když se Maxton ponoří do tý svý rostlinný říše, všechno mu jde jedním uchem tam, druhým ven. Klidně bych po něm mohla hodit jablko, ale posledně mu to nepřišlo moc vtipný.“

V příštím okamžiku Maxton seskočil na zem a otočil se k ní. Vůbec nevypadal otráveně, spíš rezignovaně. „Jednou tě zahrabu do záhonu.“

Stačilo jen několik málo vteřin, než jsem pochopila, co tím May předtím myslela: Maxton skutečně působil nesmírně klidně. Všechno na něm vyzařovalo téměř hmatatelný klid. Byl vysoký, do dvou metrů mu moc nechybělo, a postavou spíš hubený než svalnatý. Pleť měl lehce opálenou a jeho rozcuchané, malinko přerostlé vlasy kaštanové barvy zvýrazňovaly jeho světle modré oči. Na spáncích se mu skvělo několik znamínek a další dvě jsem zahlédla u pravého koutku úst, který teď sotva znatelně pozvedl.

Willow se na něj usmála a poplácala ho po holém předloktí. Zdálo se, že bundu nepotřebuje o nic víc než boty. „Alespoň si budu jistá, že mě každej den poctíš svou návštěvou. Dohodnuto.“

To mi stačilo, abych si byla jistá, že tihle dva se znají déle než pár měsíců. Jejich sounáležitost a vzájemná náklonnost byly tak zřejmé, že se moje nervozita sama ode sebe vytratila.

Alespoň do té doby, než si May odkašlala a odvedla pozornost na nás. „Maxtone, tohle je Avery. Naše poslední spolubydlící.“

Jelikož Maxton v ruce stále držel pilu, znovu jsem se zdržela formálního podání ruky. Místo toho jsem mu pokynula na pozdrav – a už jsem si při tom začala připadat divně.

„Zdravím,“ houkl ke mně Maxton přátelsky. Pak svraštil čelo a hřbetem ruky si promnul spánky. Na kůži mu ulpěla slabá stopa špíny, ale nikdo ho na to neupozornil. Možná proto, že jim takový obrázek byl již známý. „Neměla přijet až zítra?“

„Měla,“ potvrdila May.

Willow hodila zbytek jablka za sebe. „Je dobře, že jsi přijela dřív. Jinak by nás May donutila stát ve špalíru a házet po tobě lístky růží.“

Maxton věnoval Willow varovný pohled. „Ruce pryč od mých růží, Catkin.“

Musela jsem se pousmát. Catkin, kočička, to nebylo něco, co bych si na první dobrou spojila s touhle sebevědomím sršící a poměrně přísně vypadající ženou. A soudě podle jejího výrazu nebyla ani ona tou přezdívkou zrovna nadšená.

Na Mayiných tvářích jsem koutkem oka zaregistrovala lehký ruměnec. Nejspíš si právě vzpomněla na mrtvý růžový keř, který odložila před vchodovými dveřmi. „Jako bys jindy dělala všechno, co ti řeknu. Moje sušenky jsi klidně nechala bezohledně spálit,“ prohodila směrem k Willow.

Ta sešpulila rty, ruku zabořila do vlasů a pohlédla směrem k domu. „Do háje, to je mi líto. Úplně jsem na to zapomněla.“ Palcem ukázala na Maxtona. „To on mě rozptyloval, vůbec se beze mě neobejde.“

Maxton na ni nevěřícně pohlédl. „Hele, nejmíň čtvrt hodiny už se tě snažím zbavit.“

Willow si povzdechla a mrkla na mě. „Neposlouchej ho, to je jeho jedinečnej způsob, jak bejt milej. Zvykneš si na to. Pokaždý když protočí oči, cítím tolik lásky!“

Zmohla jsem se jen na polovičatý úsměv. Napětí střádané během celého dne postupně přecházelo ve vyčerpání, které se mi jako těžký batoh usazovalo na ramenou.

May si nejspíš všimla, že můj repertoár nezávazné konverzace je již vyčerpán. Vzala mě za ruku a vřele se na mě usmála. „Jdeme dál.“

Rozloučila jsem se a ochotně jsem ji následovala zahradou zpátky do domu. Jedna část mě chtěla prozkoumat zbytek pozemku, ale ta větší toužila zabořit obličej do polštáře a na chvíli se zastavit.

Když jsme došly ke dveřím na terasu, May mě nechala jít jako první, a pak je za sebou rychlým pohybem zabouchla. Teplý vzduch z topení stojícího vedle pohovky mi uvolnil zatuhlé svaly. A také jazyk.

„Takže,“ snažila jsem se o veselý tón, „teď zbývají už jen tři, že?“

Sedm spolubydlících mi najednou připadalo jako obrovské číslo. Na koleji jsem sice kuchyň a koupelnu sdílela s dalšími dvanácti lidmi, ale to bylo něco jiného. Tady jsme neměli být jen spolubydlící, kteří na sebe mávnou při příchodu a odchodu a jinak se jeden druhému vyhýbají. Tady jsme všichni byli proto, že jsme byli vybráni, abychom z tohohle domu něco vybudovali. Měli jsme společný cíl, a abychom ho dosáhli, museli jsme spolupracovat v dobrém i ve zlém. S těmito lidmi jsem měla trávit více času než se svými spolužáky, více než s přáteli, které – jak jsem doufala – brzy najdu v kampusu. Tenhle dům – a jeho obyvatelé – se měli stát středem mého soukromého života.

Tak jsem to chtěla, jinak bych se sem nepřihlásila, ale teď jsem z toho najednou začala mít obavy. Normálně jsem nikdy nepřemýšlela nad tím, jestli jsem u druhých oblíbená. Buď jsme si sedli, nebo ne. Ale tohle… to prostě muselo klapnout. Tolik jsem si to přála. Nový začátek. Nový domov. Nová já. Chtěla jsem si naplnit hlavu tolika novými vzpomínkami, aby se ty staré pod jejich tíhou rozpadly. To byl asi hlavní důvod, proč jsem se do tohohle projektu přihlásila. Když do téhle vily vložím celé své srdce, možná, že přitom zapomenu na svou bolest. Můj svět byl sice v troskách, ale tady jsem mohla přispět k tomu, aby něco jiného zůstalo pohromadě.

Pokud jsem však chtěla, aby mě May a ostatní měli rádi, nejspíš bych měla přestat s máváním a začít konečně mluvit.

May za chůze upravila stínidlo na odkládacím stolku. „No jo. Helen bude někde v domě. Dnes ráno jsme tu zase měli zkrat a ona je jediná, kdo se v takových věcech vyzná. Její rodina provozuje obchod s elektrem. Taky má talent na auta, pokud bys s ním někdy měla problém.“

„Žádné auto, žádné problémy.“

May se na mě úkosem podívala. Chodba byla natolik zaskládaná množstvím krabic, že jsme už nemohly jít vedle sebe. „Žádné auto? A jak ses sem dostala?“

„Autobusem. A posledních pár kilometrů pěšky.“ Což mi moje nohy připomínaly při každém kroku. Měla jsem na sobě svoje nejpohodlnější tenisky, přesto jsem teď ale cítila, jak mi tepe v každém prstu na noze.

Došly jsme až ke kuchyňským dveřím. S námahou jsem si na záda hodila batoh a zvedla cestovní kabelu. Když se po ní May natáhla, zdvořile jsem odmítla. Zamyšleně si popotáhla šátek ve vlasech. „Tak proto máš tak málo zavazadel? Protože jsi je neměla jak dovézt?“

„Ne, já… toho moc nepotřebuju,“ odpověděla jsem neurčitě. Bylo to jednodušší než vysvětlovat, že se ke zbytku svých věcí teď nemůžu dostat. Během studií jsem sice bydlela na koleji, ale o víkendech a často i přes týden jsem jezdila domů. Většina mých věcí se stále nacházela v mém starém pokojíčku. Vzpomínka na fotku s tátou a se mnou stojící na nočním stolku mě tak rozesmutnila, že jsem musela na chvíli zavřít oči.

„Jasně.“ May se na mě podívala, jako by chtěla něco dodat, pak se ale otočila směrem ke schodům. „Další dva kluci jsou na cestě. Beckett trvá na tom, že jednou týdně děláme hromadný nákup. Znervózňuje ho totiž, když lednička není naplněná k prasknutí. Trhá si vlasy a huláká, že nebude vařit pro bandu ignorantů a že se jeho italský praprapradědeček teď určitě otáčí v hrobě a tak podobně.“ Pobaveně si odfrkla, já se snažila udržet s ní krok.

Schody v prvním patře ústily do chodby, která se rozbíhala do dvou stran. Kousek dál vedly ještě o patro výš, ale my jsme se vydaly doprava. Pod nohama nám vrzala prkenná podlaha. Přes žárovky na stěnách viselo několik děravých stínidel, z nichž na nás padalo slabé světlo. Chodba končila oknem zakrytým plastovou fólií. Lehce se zdvíhala pod tlakem podzimního větru, který se zvenčí tiskl na nepříliš dobře utěsněnou tabuli.

„Beckett vaří pořád?“ zeptala jsem se se zájmem. Nejraději bych z batohu vytáhla notes a pár věcí si poznamenala. May se ráda objímá. Sienna mě chce strčit do krbu. Maxton miluje kytky. Willow se nedá svěřit dohled nad pečením. Helen rozumí elektrice. Beckett rád vaří. A abych nezapomněla: Avery se chová divně a pořád na někoho mává.

„Oficiálně na to máme rozpis,“ vysvětlila May. „Neoficiálně je to tak, že Beckett stojí za zadkem každému, kdo je právě na řadě, a celou dobu ho oblažuje bezelstnými dotazy typu: Zdá se ti to dost slané? Myslíš, že se rozmarýn hodí do rajčatové omáčky? Kdy přesně máš v plánu vytáhnout ty brambory z trouby?“ Věnovala mi pohled přes rameno a celý obličej se jí usmíval. „Jeho otec pracuje jako šéfkuchař v prvotřídní londýnské restauraci. Lásku k vaření nejspíš podědil. Radím ti: nikdy s ním nediskutuj o plusech a minusech tymiánu a oregana.“

Pod jejími kroky se uvolnilo měkké chmýří prachu a zavířilo mi k obličeji, kýchla jsem do ohbí ruky. „Píšu si,“ odpověděla jsem chraplavě.

May se zastavila u dveří uprostřed chodby a stiskla kliku. Když jsem po ní vstoupila do místnosti, do nosu mě udeřil slabý závan zatuchliny.

Krémově zbarvené stěny, růžovozlaté lemování táhnoucí se kolem dokola, několik barevných cákanců na vysokém stropě. Na některých místech se tapeta odlepovala a visela dolů jako uschlé okvětní plátky. Středobodem místnosti bylo arkýřové okno. Oblouková vyboulenina byla velkoryse prosklená a nabízela úžasný výhled na příjezdovou cestu a pole za ní.

Jinak byl pokoj skoro prázdný. U pravé stěny stála dřevěná postel, která vypadala, jako by ji někdo čerstvě ustlal, na druhé straně byla skříň z ořechového dřeva se zlatými filigránovými klikami. Podél korpusu probíhala nepatrná stopa po červotoči, jinak vypadal nedotčeně. Kromě toho tam nic nebylo, a když jsem pokojem procházela, cítila jsem se v té prázdnotě trochu ztracená.

„Pokoje jsme si rozdělili losem, hned jak jsme se nastěhovali. Tvoje jméno jsme losovali taky, když jsi tu nebyla. Doufám, že jsi s tím v pohodě.“ May mě sledovala, jak jdu k oknu. „Říkali jsme si, že tak to bude nejspravedlivější. Dům má samozřejmě ještě víc místností, ale vybrali jsme z nich ty, které se nám zdály nejobyvatelnější. Žádná plíseň, jakž takž utěsněná okna, žádný nápor molů, dveře jdou dovřít a tak podobně. U jiných je teď ještě těžké si představit, že by se tam někdo dobrovolně nastěhoval, i kdybychom je dali trochu do pucu.“

Přikývla jsem a zastavila se před arkýřovým oknem. Běloba na okenním rámu se odlupovala a já cítila, jak skrz tabuli proudí vzduch, který mi vtláčel přerostlou ofinu do čela. Za oknem přecházela zeleň moruší ve zlatavé hořčičné moře rozlévající se u polní cesty. A nad všemi těmi podzimními odstíny se odrážel můj obličej. Kaštanové vlasy se mi během jízdy pocuchaly, cítila jsem v nich drobné uzlíky, ani jsem se jich nemusela dotknout. Oči mi lemovaly bleděmodré kruhy, jantarové střípky v duhovkách téměř zmizely a rty jsem měla na několika místech popraskané jako přezrálé ovoce.

Dotkla jsem se bolavého koutku úst a všimla si v okně Mayina tázavého pohledu. Rychle jsem na tváři vyloudila úsměv a otočila se k ní. Nebyla jsem si jistá, jestli v posledních pár minutách něco neříkala. „Promiň.“ Unaveně jsem si promnula obličej. „Jsem úplně hotová. Poslední týdny byly… dost vyčerpávající. Ale jinak to všechno vypadá perfektně. A ten pokoj se mi moc líbí. Díky.“

May chápavě přikývla. „Nemusíš se omlouvat. Určitě je toho na tebe najednou moc. Napřed si odpočiň. Věř mi, brzy poznáš, jak to v tomhle domě chodí. A taky víc poznáš nás. Vím, že mezi nás výborně zapadneš. Tvůj esej byl vážně působivý. Význam spravedlnosti pro moderní soužití – fakt dobré.“

„Ty jsi to četla?“

Spíš mě to překvapilo, než že by mi to bylo nepříjemné. Můj esej přiložený k žádosti o účast na projektu koneckonců nebyl nijak zvlášť osobní.

Poznatky, které jsem nasbírala během dosavadního studia práv, jsem se pokusila použít jako premisy pro úspěšné soužití. Vzhledem k tomu, že nedisponuju žádnými výraznými manuálními ani sociálními dovednostmi, to bylo to jediné, čím jsem mohla k projektu přispět. A říkala jsem si, že nebude zas tak od věci, když budou ostatní hned ze startu vědět, že bez návodu k použití mi radši nemají dávat do ruky ani kladivo.

May zrudla a kajícně se usmála. „Promiň. To bude další věc, o které jsme rozhodli bez tebe. Grémium nám poslalo vítězné eseje pro případ, že bychom si je chtěli vzájemně přečíst. No, víš – abychom se mohli lépe poznat a posoudit, co kdo z nás do projektu přináší. Nikdo proti tomu nic nenamítal, ale myslím, že kromě mě a Sienny to ani nikoho dalšího nezajímalo. Naše práce si samozřejmě můžeš přečíst taky. Jsou dole v obýváku.“

„Dobře, díky.“ Shodila jsem ze sebe bundu, i když jsem začínala cítit chlad. Topení vedle okna tiše bublalo, ale teplo, které z něj vycházelo, se v rozlehlé místnosti okamžitě vytratilo.

May se zastavila na prahu dveří. „Dnes jsem na řadě s vařením já, chtěla jsem dělat kari. Máš alergii na arašídy, že?“

Ušklíbla jsem se. „Ty máš fakt dobré informace.“

Do tváří se jí vrátila barva. Sice jí moc neladila s šátkem ve vlasech, ale zase díky tomu působila sympatičtěji. Mayino tělo neumělo lhát a já měla pocit, že to samé platí i pro její nitro. A jestli jsem teď po něčem opravdu toužila, byla to upřímnost.

„Já jsem prostě ráda připravená.“ Ukázala na moje zavazadla, která jsem složila vedle postele. „Pomohla bych ti s vybalováním, ale …“

„To zvládnu,“ ujistila jsem ji.

„Myslela jsem si to. Půjdu tedy schovat před Maxtonem tu mrtvou kytku. Jídlo bude kolem osmé, snad to stihnu dřív, než se vrátí Beckett. Kdyby něco, houkni na mě.“

„Jasně. A, May?“

Znovu se ve dveřích otočila. „Ano?“

Tentokrát byl můj úsměv upřímný. A doufala jsem, že minimálně stejně tak vřelý, jako ten její. „Děkuju.“

Mávla rukou. Už teď jsem si byla jistá, že May je někdo, kdo udělá pro ostatní cokoliv, aniž by za to něco očekával. „Jsme vážně rádi, že jsi tady, Avery,“ řekla tiše. „Uvidíš, do tohohle domu se nejde nezamilovat.“

Odešla a zavřela za sebou dveře. V uších se mi měkce usazovalo náhlé ticho. Ozývalo se jen bublání topení, tiché sténání oken a prkna vrzající pod nohama, když jsem vykročila k posteli. Padla jsem do matrace a zabořila se do měkkého prádla. Vonělo po pracím prostředku s vůní růží, po teplém dřevě a malinko i po spálených sušenkách. Zavřela jsem oči a nadechla se. Doma, pomyslela jsem si. Doma, doma, doma. Než jsem tomu stačila uvěřit, usnula jsem.

Kapitola 2

AVERY

Vzbudila jsem se, až když se venku začalo stmívat. Soumrak se za velkým oknem rozprostřel po krajině jako velký přehoz arozmazal ji do koláže ztemně modré barvy astínů.

Vmihotavém světle lampičky jsem otevřela batoh. Do cestovní tašky jsem si nabalila oblečení, batoh pak byl plný věcí do školy aněkolika drobností, které jsem měla usebe na koleji.

Opatrně jsem zvedla sklenici od marmelády zabalenou do šátku. Štítek snápisem letošního roku se během přepravy trochu odrolil. Vyleštila jsem sklo anádobou zatřásla, takže se papírky vní nově promíchaly.

Bylo září, rok skoro končil, ale sklenice nebyla ani zpoloviny naplněná. Patnáct či dvacet lístečků– patnáct či dvacet okamžiků štěstí během devíti měsíců. Snažila jsem se nemyslet na sešit vbatohu, který nesl stejný letopočet abyl zaplněný mnohem víc. Odkladiště stínů, poznamenala ktomu tehdy moje terapeutka. To jsem vposledních několika měsících využila mnohem víc než sklenici na krásné okamžiky.

Zásobník štěstí. To slovo jsem měla vhlavě dřív, než jsem se mu mohla začít bránit. Ještě vsobě neslo náznak hlasu, který ho poprvé vyslovil. Ten zatracený hlas, jejž jsem ani po dvou letech nemohla dostat zhlavy. Snažila jsem se nemyslet na tvář, která kněmu patřila. Nebo na ten pocit. Už jen při pohledu na sklenici mě tak nepříjemně tlačilo vhrudi, že jsem ji spěšně odložila vedle postele.

Stejně jsem pro ni momentálně neměla lepší místo. Mohla jsem si sem vzít vlastní nábytek, ale na koleji jsem žádný neměla apro nábytek zdomu mých rodičů platilo totéž co pro zbytek mých věcí: nemohla jsem si je vzít.

Nicméně jsem měla štěstí– ve vile zůstalo mnoho způvodního nábytku. Pro začátek mi bude stačit, že mám vpokoji postel. Mírná bolest vzádech mi už teď ale dávala najevo, že by matrace potřebovala vyměnit. Možná bych se na bleším trhu mohla podívat po levné poličce apsacím stole. Abych měla alespoň nějaký nový nábytek pro můj nový začátek ve starém domě.

Vytáhla jsem ztašky čisté oblečení, popadla jsem ručník položený na posteli avydala jsem se hledat koupelnu.

Našla jsem ji přímo naproti mému pokoji: prostorná, sbílými kachlíčky asvanou přímo pod oknem jako ze starých černobílých filmů. Zdobený zlatý kohoutek, keramika na řadě míst popraskaná do vzoru pavoučích nohou, okno směřující do zahrady. Nejraději bych se naložila do vany achvíli jen tak zírala do modročerného listoví.

Místo toho jsem přešla do sprchy, jež stála na druhé straně místnosti vedle umyvadla. Jen vyhlídka na proud horké vody mě přiměla se vtéhle nevytápěné místnosti svléknout. Neuplynulo ani třicet vteřin– ačekalo mě hořké zklamání. Kroutila jsem kohoutkem na obě strany, ale jediné, co zněj vyšlo, byla ledově studená voda. Zatnula jsem zuby aspěšně se umyla prvním sprchovým gelem, který jsem nahmátla na odkládacím místě. Když jsem vylezla ze sprchového koutu azabalila se do ručníku, zachytila jsem na sobě vůni, jakou jsem předtím vycítila zMayiných vlasů.

Vklouzla jsem do čistého oblečení, trochu jsem si vytřela vlasy avzamlženém zrcadle jsem si nacvičila přátelský úsměv; pak jsem koupelnu opustila.

Cestou po schodech dolů ke mně doléhaly zvuky domu anapřahovaly ke mně své ruce. Tichý šum hlasů, bouchání dveří, cinkot nádobí. Vůně kari přehlušila dokonce ivůni rozmarýnových větviček, jež stály ve váze na odkládacím stolku na konci schodů.

Přede dveřmi kuchyně jsem se na okamžik zastavila azhluboka se nadechla. Tohle jsou tvoji noví spolubydlící, zamumlala jsem si pro sebe, tak se snaž. Zkus být milá.

Přála jsem si, abych na to nepotřebovala žádnou mantru, ale až příliš dobře jsem se znala. Vždycky pro mě bylo těžké oslovovat cizí lidi. Můj otec tvrdil, že mám vsobě vrozenou skepsi ke světu. Znělo to od něj jako roztomilý vtípek, ale já věděla, že mě moje povaha opravdu často izoluje od ostatních. Nebyla jsem jako May, neobjímala jsem nikoho, koho jsem neznala. Raději jsem stála někde vrohu, deset metrů daleko od všech, ajen je pozorovala, dokud jsem nepřišla na to, co si onich myslím.

„Být opatrný je vpořádku,“ řekl mi jednou otec. „Nedovol ale, aby ti opatrnost ukradla šanci prožít ty nejkrásnější chvíle. Některé věci prostě nelze předvídat, jednou se zkrátka ocitneš přímo uprostřed nich.“

Vzpomínka mi bušila vhlavě abolest, již vyvolala, mi pronikla až do hrudi. Schovala jsem prsty do příliš dlouhých rukávů svetru. Byl starý ana lemu posetý dírkami, ale já bych se ho nikdy nevzdala. Vzpomínky byly to jediné, co mi po otci zbylo. Ajeho svetry byly vzpomínkou, do níž jsem se mohla dokonce zabalit.

Na okamžik jsem přitiskla nos krameni, přestože tkanina už skoro tři roky voněla jen po mně. Bylo mi dvacet, ale vtu chvíli mě zaplavil tak prudký stesk po domově, že bych nejraději zalezla zpátky do postele. Přitom jsem dělala všechno možné pro to, abych domov, který jsem teď tolik postrádala, nechala konečně za sebou. Bylo třeba se sebrat apřekročit práh do nového domova.

Znovu jsem se zhluboka nadechla, dodala si odvahy avešla do kuchyně.

May stála usporáku avobrovském hrnci míchala jídlo, Sienna sbírala čisté příbory zodkapávače vedle dřezu aWillow snějakou mladou ženou seděly ustolu. Měkkým, téměř dětským hlasem se mi představila jako Helen. Zrzavé vlasy měla spletené do dvou copánků akulatý obličej jí pokrývaly pihy. Kostkované košilové šaty hyzdilo několik olejových skvrn, ale nezdálo se, že by ji to nějak znepokojovalo.

Napadlo mě, že jsem tu zatím nepotkala nikoho, kdo by měl na sobě úplně čisté oblečení. To se mi líbilo. Pro mé spolužáky na staré univerzitě bylo oblečení vždy něco jako symbol společenského postavení. Vbublině tvořené zvyžehlených košil ahalenek, které doplňovaly perlové náušnice, jsem až příliš často musela poslouchat poznámky na adresu mých obrovských, viditelně ošuntělých svetrů. Zato tady ve vile jako by se všichni shodli na tom, že oblečení má být vprvní řadě kužitku.

Postavila jsem se vedle May, abych byla blízko tepla sálajícího zkamen. Vlhké vlasy mi sahaly po ramena akapky znich mi rovnoměrně stékaly na límec svetru. „Teče vám tu teplá voda?“

„Teče, ale vkoupelně musíš správně zalomcovat kohoutkem, aby to fungovalo.“ May omluvně sešpulila pusu. Zšátku se jí uvolnilo pár černých pramenů, tvář měla rudou od vaření. „Je to trochu složitější, měla jsem ti to ukázat.“

„Nevadí. Alespoň mě to trochu probudilo. Už tak se cítím špatně, že jsem usnula. Byla jsem zcesty dost unavená. Ale slavnostně slibuju, že od zítřka už budu plnohodnotným členem tohohle domu.“

„Stím si nedělej starosti.“ Sienna ze skříňky nad námi vytáhla mísu apřeklopila do ní rýži. „Vtomhle směru nastavila Willow laťku očekávání opravdu hodně nízko.“

„Hej,“ zaprotestovala dotyčná rozhořčeně. „Kdo znás tady celé týdny obtelefonovává dodavatele elektriky, plynu, internetu avšeho možného?“

„Jo, to se jí musí nechat,“ zašeptala Sienna mým směrem. „Lézt lidem na nervy fakt umí.“

Willow ji však zaslechla. „Spíš tomu říkejme okouzlovat svým šarmem, jasný? Díky tomu nám tu od minulýho týdne mrzne už jenom půlka zadku.“

Nevěřícně jsem se na ni podívala. „To tu bylo ještě chladněji?“

Nenapadlo mě, že mírně klokotající topení už má být řešením problému schladem. Jistě, ve vile dlouhou dobu nikdo nebyl, ale předpokládala jsem, že se univerzita anadace postarají oto, aby alespoň základní věci fungovaly, než nás sem nechají nastěhovat. Pořád jsme jen studenti, žádní řemeslníci.

„Aobávám se, že tu bude ještě mnohem chladněji.“ May se úzkostlivě podívala směrem koknu. Ve tmě vypadaly větve švestky jako propletené prsty. „Babí léto sice bylo mírné, ale tenhle dům nějakým záhadným způsobem polyká veškeré teplo. Musíme vymyslet, jak ho izolovat, než přijde zima.“

„No, naštěstí toho tady nemáme moc na práci.“ Willow směrem ke mně pozvedla sklenku vína. „Zítra ráno se možná budeš sama sebe ptát, kam ses to proboha dostala. Nejlepší bude, když svybalováním ještě počkáš. Úplně bych pochopila, kdyby sis to rozmyslela.“

Než jsem na to stačila něco říct, na chodbě bouchly dveře. Krátce nato se ozval rachot, který po chvíli zabočil za roh apak vnikl do kuchyně. Doprovázel ho kluk stmavě blonďatými vlasy, khrudi si tiskl několik nákupních tašek abednu piv. Láhve osebe při každém kroku narážely atéměř přehlušily jeho klení. „Do háje zelenýho– mohli byste někdo vnímat, když zvoním?“

Willow nevzrušeně obrátila oči vsloup. „Zvonek je rozbitej, Einsteine. Zjistili jsme to dnes ráno.“

„Fakt jo?“ Zamračil se apoložil bednu na stůl, přičemž málem převrhl Heleninu sklenici svodou.

Posunula ji kousek stranou avěnovala mu lehký úsměv. „Fakt jo. Ale to bylo ještě před tvou první kávou, kdy– jak známo– nejsi schopnej absorbovat žádný informace.“

„Jasně– takže vy ignorujete moje jasně komunikovaný potřeby.“ Neomaleně upustil tašky na zem, až síťka sbramborami aněkolik stvolů pórku vyklouzly na podlahu. Pak zvedl hlavu auviděl mě. Během několika málo sekund mě celou proskenoval. Nakonec procedil skrz zuby: „Řekněte mi, prosím, že je tu jen na návštěvě!“

May se kněmu zmateně otočila. „Proč?“

Kluk mi věnoval okouzlující úsměv. Způsob, jakým se mu přitom prohloubily vrásky kolem oříškových očí, jasně ukazoval, že to je něco, co dělá hodně často. „Protože nesnesu bydlet pod jednou střechou shezkou holkou, od které se musím držet dál.“

Willow si odfrkla. „Nepřeháněj to, Becku. Ještě jsem nevypila dost vína na to, abych tohle mohla poslouchat.“

Předklonil se azamrkal na ni hustými vějíři řas. „Nežárli, zlatíčko. Víš, že bych tě donutil chodit se mnou už dávno, kdybych ztebe neměl takovej respekt. Nebo spíš ztvýho stínu se zahradnickýma nůžkama. Ataky nebejt první zásady našeho interního kodexu: Don’t fuck the company.“

Přiložila mu ruku na čelo aodstrčila ho od sebe, přesto bylo vidět, že se usmívá. „Nekecej. Náš interní kodex je papírovej ubrousek, kterej se už teď začíná trhat. Na tuhle holku můžeš zapomenout stejně jako na mě. To je Avery Sterlingová. Naše nová spolubydlící. Avery, tohle je Beckett– vživotní velikosti avcelý svý otravnosti.“

„Sakra.“ Lítostivě na mě pohlédl. „Na studentku práv seš až moc pěkná.“

Schovala jsem ruce za záda, abych znovu nezačala kynout na pozdrav. „Vidím, že toho tady omně víte docela dost.“

Willow usrkla vína ausmála se. „Jasně, May nám každou noc předčítá ztvýho policejního spisu.“

May se na mě provinile podívala. „Přehání. Jen jsem chtěla, abys měla hned ze začátku pocit, že sem patříš. Aby sis nemyslela, žes něco zmeškala jen proto, žes přijela později.“

„To je od tebe milé, vážně.“ Aopravdu jsem to tak imyslela, přestože jediné, co mi teď běželo hlavou, bylo: Naštěstí jsem do přihlášky osobě nenapsala úplně všechno. Některé věci jsem zkrátka nechtěla sdílet snikým. Jasný střih musel vždy platit pro obě strany, ajá chtěla mít proklatě velkou mezeru mezi tím, co je teď, atím, co bylo dřív.

Willow si odfoukla vlasy zčela. „Není nic příjemnějšího než přijet někam, kde spousta cizích lidí zná tvůj životopis nazpaměť.“

„Nejsme žádní cizí lidé. Teď patříme ksobě.“ May se postavila na špičky, aby dosáhla na skleněnou misku ze skříně. Předběhla jsem ji. Mých 178 centimetrů bylo také jednou kněčemu dobrých.

„Osm mušketýrů, klasika.“ Willow si teatrálně sáhla na srdce, načež se zamračeně podívala směrem ke dveřím. „Když jsme utoho, kde je naše domácí sluníčko?“

Beckett obrátil oči vsloup auložil pytel brambor do hliněné nádoby na kredenci. „Uauta. Dnes má obzvlášť dobrou náladu. Někdo ho musel na parkovišti ťuknout, naboku má pěkné škrábance.“

May se otočila ke kuchyňskému stolu smísou kari. „Mám se po něm podívat? Večeře je hotová.“

Beckett mávl rukou, vzal si od ní misku apodal ji Sienně, která se právě vracela zobývacího pokoje. „Přijde sám, až mu dojde, že auto si nepřelakuje tím, že na něj bude zírat,“ prohodil. „Navíc už pro něj šel Maxton. Jestli ho někdo dovede přimět nechat to bejt, pak je to on.“

Kousla jsem se do rtu, abych se nerozesmála. To musí být spolubydlící číslo sedm. Podle toho, co jsem právě zaslechla, každopádně nepůjde onikoho, kdo nějak moc vyhledává nenucenou konverzaci.

Beckett aHelen spěšně uložili rychle se kazící potraviny do lednice. Pak jsme se vydali do jídelny, jež se nacházela mezi kuchyní aobývacím pokojem. Před jedním zoken stál dlouhý stůl, na který Sienna vyskládala nádobí, příbory aněkolik mosazných svícnů. Vokenní tabuli se mihotalo zlatavé světlo spolu stlumenou září stropního svítidla adodávalo pokoji nádech útulnosti. Zahradu zcela pohltila noc, skoro jako by se celý svět zredukoval jen na náš dům.

Náš dům. Ochutnávala jsem ta slova apo nich ivíno, které mi Willow nalila. Bylo těžké avžaludku mi rozlévalo příjemný pocit tepla. Uvolnily se mi svaly, akdyž se Beckett usadil na židli vedle mě, ani jsem se nemusela nutit kúsměvu.

„To je divný. Myslel jsem si, že budeš chlap,“ sdělil mi.

„Jak to?“ Moje jméno sice bylo rodově neutrální, ale kpřihlášce byla přiložena ifotka. Něco mi však říkalo, že zrovna Beckett se eseji moc neprobíral. Nepůsobil jako někdo, kdo klade bůhvíjak velký důraz na přípravu. Spíš jako někdo, komu můžete zavolat uprostřed noci avyzvat ho, ať svámi odjede na letiště, stoupne si před odletovou tabuli aspontánně zvolí cíl výletu.

Pokrčil rameny apodal May svůj talíř, aby mu naservírovala rýži. „No, už jen kvůli poměru. Je to trochu nespravedlivý. Pět proti třem.“

Sienna se posadila po jeho druhém boku apleskla ho přes ruku. „To je sexistické, Becku. Vybrali nás bez ohledu na gender, pamatuješ? Lpět na biologickém statusu by znamenalo udržovat stereotypní konstrukty pojmů ‚mužský‘ a‚ženský‘.“ Opřela si bradu oruku asamolibě se na něj usmála přes horní obroučky brýlí. „Anevykládej si to špatně, miláčku, ale zatímco ty pořád stojíš usporáku, Helen dnes opravila pojistkovou skříňku.“

„Pojistková skříňka se přece nemůže opravit, Sienno,“ vyhrkla Helen se zrudlými tvářemi. Očividně jí taková pochvalná pozornost nebyla moc příjemná.

„No jen tak někdo určitě nemůže, ale ty jo.“ Sienna se usmála. „Přesně otom teď mluvím.“

„Přeháníš,“ zamumlala Helen apak se otočila kBeckettovi: „Kčemu prosím tě potřebuješ mužskou podporu, Becku? Když jsme se spolu posledně dívali na fotbal, usnul jsi během prvního poločasu.“ Podala Sienně talíř skari. Ucítila jsem kořeněnou vůni, načež mi začalo lehce kručet vbřiše.

Willow rozhořčeně šťouchla Helen do boku. „Prosím tě! Například taková volba nedělního dezertu: udělat crème brûlée nebo snad mousse au chocolat– toť klasická otázka souboje pohlaví!“

Sienna se hlasitě rozesmála, já aHelen jsme se to alespoň pokusily skrýt.

„May?“ zeptal se Beckett suše. „Máme vnašem domovním řádu nějaký zákon, který mi brání zavřít Willow na pár hodin do kůlny?“

May už naplnila sedm talířů jídlem, nyní naservírovala sobě apak klesla na židli šikmo naproti mně. „Obávám se, že vpřípadě odnímání svobody platí ústava naší země víc než ta, kterou jsem před dvěma týdny po půl láhvi vína načmárala na ubrousek.“

„No, naštěstí tu od teď máme osobní právní poradkyni,“ Beckett slavnostně kývl směrem ke mně. „Slečno Sterlingová, co ktomu říká právo aspravedlnost?“

„Že by se otrestných činech nikdy nemělo mluvit sprázdným žaludkem,“ pronesla jsem se smrtelnou vážností.

Teď jsem nechtěla myslet na studium. Do začátku nového semestru mi zbývalo ještě asi šestatřicet hodin.

May se na mě usmála azvedla sklenici. „To je rozumné.“ Usrkla aznovu vstala. „Dojdu pro ty dva. Jinak nám to vystydne.“

Když odešla zmístnosti, Sienna podotkla: „May je taková naše maminka. Trvá na tom, abychom jedli společně, říkali si dobrou noc apodobně. Drobné rituály prý podporují citové vazby. Někdy si vážně nejsem jistá, jestli si ztohohle projektu neplánuje udělat seminárku do školy– studuje psychologii.“

Willow přikývla. „Fakt nás tu vychovává, přitom pedagogiku studuju já.“

„Speciální pedagogiku,“ opravil ji zběžně Beckett. Zvedl talíř knosu ase zavřenýma očima očichával kari, jako by se ho snažil rozložit na jednotlivé přísady.

Helen aSienna si vyměnily pobavené pohledy aWillow zvedla světlé obočí tak vysoko, až jí zmizelo pod loknami. „Ach, Becku,“ poznamenala posměšně. „Neříkej mi, že ty sám nejsi nijak speciální.“

Přichycen při činu položil talíř na stůl. Na špičce nosu mu ulpěla trocha kari omáčky, kterou si neomaleně setřel rukávem mikiny. „Příliš mnoho muškátového oříšku. Jen pro informaci.“

Rozesmála jsem se. Aproto jsem neslyšela, jak vchodové dveře opět bouchly. Nově příchozích jsem si všimla, až když zabočili do obývacího pokoje.

„To nebylo schválně,“ konejšivě pronesla May.

Pohledem jsem sklouzla přes ni na dva muže kráčející za ní. Maxton měl teď na sobě svetr aponožky. Sklidným výrazem vtváři poplácal souseda po rameni.

„Hele, není to zas taková hrůza. Zítra ti to pomůžu vyleštit.“

Odpověď toho druhého jsem neslyšela.

Protože vtu chvíli se můj pohled zastavil na jeho obličeji.

Avšechno,

všechno,

všechno přestalo existovat.

Bylo to, jako když se díváte na film anajednou se obraz zničehonic zastaví. Aje tam jenom on. Půlnoční čerň vlnitých vlasů, stříbřitě šedé oči, znaménko pod pravým víčkem, mírné zakřivení nosu ajemná jizva na jeho hřbetu, zvláštní tvar prohlubně nad ústy, křivka rtů. Viděla jsem ito, co všeru obýváku vidět nebylo. Mateřské znaménko pod levým ušním lalůčkem, důlek na stejné straně tváře, který se mu vytvořil, když se upřímně smál, prohlubeň pod krkem, do níž se dalo tak dokonale schoulit.

To všechno tu bylo.

Pořád tu byl.

Nebo ne… byl tu zas.

Tady.

VMulberry Mansion.

Sevřel se mi žaludek, vzadu na krku mi vyvstal studený pot avnohách mi začalo brnět. Měla jsem sto chutí vstát autéct, ale nezmohla jsem se ani na zamrkání. Jen jsem seděla, mělce dýchala azírala. Zírala na něj.

Eden. Eden Kane.

Ne, ne, ne. Nic takového se nestalo. Nejela jsem na druhý konec země anenastěhovala se do tohohle zpustlého domu jen proto, abych se setkala sním. To přece není možné.

Tep mi bušil vuších, zrak se mi rozmazával. Neslyšela jsem, co říkají ostatní, vnímala jsem jen to, že on neříká nic.

Eden se zastavil dva kroky od stolu adíval se na mě naprosto bez výrazu. Vždycky byl dobrý vtom, že dovedl mlčet celou svou tváří. Neuměla jsem odhadnout, co se vněm děje. Jestli je stejně všoku jako já, nebo jestli to věděl už dávno. Možná se podíval do mých papírů, možná… Ale něco vjeho očích mi prozrazovalo, že netušil, že přijedu. Pak se všedi jeho duhovek něco mihlo. Šok, strach, vztek?

Žaludek se mi stáhl, rukama jsem sevřela okraj stolu přede mnou.

Tlumeně jsem vnímala Mayin hlas: „Tak tady máme číslo sedm. Tohle je…“

„Eden.“ Přiškrceným hlasem jsem vyslovila jeho jméno aihned toho zalitovala, protože se všechny oči obrátily ke mně.

Eden sevřel rty, jeho tvář vypadala bledší než před několika vteřinami.

Po chvilce ticha si Willow odkašlala. „Ohoho.“ Olízla svou lžíci od kari apohledem přeskakovala ze mě na nově příchozího. „Cítím tady ducha minulosti.“

„Willow,“ zamumlal Maxton. Stál užidle vedle ní, ale pohledem spočinul na Edenovi.

Ten zavrtěl hlavou avydal se kprázdnému místu úplně vlevo. „Jen zvláštní náhoda. Chodili jsme spolu do školy. To je všechno.“

Jak jsem zaslechla jeho hlas, musela jsem sebou trhnout. Pořád byl teplý, hluboký aponěkud drsný. Hlas zaudioknihy, napadlo mě, když jsem ho poprvé uslyšela mluvit na hodině angličtiny.

Později, když jsem otolik přišla aEden byl pořád se mnou, mě jeho hlas držel pohromadě. Ani nevím, kolikrát jsem mu ležela vnáručí aon mi předčítal, abych mohla usnout. Nejčastěji zpohádkové knížky, zníž mě učil číst táta. Vzpomněla jsem si na šustění papíru, když Eden otáčel stránky, na jeho pomalý hlas, prsty kreslící líné kruhy na mém holém rameni. OLocice, Popelce, Červené Karkulce, Sněhurce. Stovky šťastných konců. Stovky zpropadených lží.

Zvedl se ve mně hysterický smích, vykašlala jsem ho ze sebe ven ausrkla vína, abych něco udělala.

„Už je to celá věčnost,“ dodal Eden achytil se opěradla židle před sebou. Jeho hlas zněl stísněně, možná, že jsem to vlastně řekla já.

Bohužel se se mnou nikdy nepodělil oscénář našeho příběhu. Jinak bych tehdy ten brutální, strhující dějový zvrat čekala. Avěděla bych, že náš příběh dostane další kapitolu– ipo onom „konci“, který mu Eden před dvěma lety zasadil.

„Na věčnost ještě nejsme dost staří,“ ušklíbla se Willow, ale její hlas se mi vuchu znovu rozplynul vjakýsi šum.

Ever, Ever, Ever. Edenův hlas vmé hlavě, tichý, chraplavý anekonečný, jako příslib, jenž visel na tom jediném slůvku. Věčnost, navždycky… jen další zřady lží.

Uplynuly dva roky, ale já na nic nezapomněla. Vzpomínky bledly, ale ne tyhle. Takové se vám vytetují do přediva myšlenek. Daly se překrýt, za dobrých dní představovaly jen slabou tmavou šmouhu pod novým nátěrem. Ale nikdy nezmizely úplně.

Zírala jsem na něj ačekala, až řekne něco, co by tuhle situaci učinilo snesitelnější.

Chvíli se na mě bezvýrazně díval, pak se náhle pustil opěradla aotočil se. „Půjdu se osprchovat. Jezte beze mě, dám si něco později.“

May otevřela ústa, jako by mu chtěla odporovat, ale Eden mezitím opustil místnost. Ochvíli později už byly slyšet jeho kroky na schodech, my ostatní jsme se propadli do ticha, které čišelo nevyřčeným.

Vhlavě se mi honily myšlenky jedna přes druhou, ale nahlas jsem neřekla nic. Chtěla jsem, ale nešlo to. Nic už nedávalo smysl.

Zatímco se ostatní váhavě pustili do jídla, já jen zírala na svůj talíř. Kari vonělo lahodně, ale už jen zpomyšlení na to, že bych ho ochutnala, se mi dělalo nevolno.

Eden zřejmě nemohl sedět ajíst ujednoho stolu se mnou. Ptala jsem se sama sebe, jak to jen zvládneme, žít spolu pod jednou střechou. Celé to bylo tak absurdní, že jsem nevěděla, jaká by teď měla být normální reakce. Omluvit se ostatním aihned se odstěhovat? Zajít za Edenem azeptat se ho, jak se mu vposledních letech dařilo? Předstírat, že se nic nestalo?

Teprve když jsem na tváři ucítila Mayin ustaraný výraz, sáhla jsem po příboru.

„Jestli jsi chodila do školy sEdenem, budeš asi taky zRedcaru, že?“ zeptala se mě Sienna, když se mi podařilo polknout několik soust.

„Ano,“ přitakala jsem apoložila příbor. Snažila jsem se působit normálně, ikdyž uvnitř jsem šílela. „Narodila jsem se tam, vyrostla jsem tam ažila tam… až doteď.“

„Proč jsi právě teď chtěla odjet do Windsbury?“

Rozhovory ostatních utichly, cítila jsem, jak je všechna pozornost upřená na mě. Zírala jsem na vosk stékající po svíčce přede mnou. „Kvůli tomuhle projektu. Náhodou jsem na něj narazila ařekla si… proč ne.“

Proč ne. Kdyby tu byl Eden, okamžitě by věděl, že to je lež. Byla jsem člověk, který každé rozhodnutí důkladně prověřuje ze všech možných stran arozhoduje se velmi racionálně auváženě. Nebyla jsem žádný střelec, nebyla jsem spontánní. Nebyla jsem někdo, kdo si říká „proč ne“, vlastně jsem byla spíš někdo, kdo si říká „radši ne“.

„Aproč sis nevybrala nějaký jiný dům?“ zeptala se Willow, zatímco si dolévala víno. „Mohla ses přihlásit třeba do Falmouthu. Bože, kéž bych to tehdy udělala. Mají vlastní kousek pláže. My máme pár stromů spomačkaným ovocem.“

„Byla jsem tu několikrát jako malá. Už tehdy mi Windsbury přišlo jako ideální místo ke studiu.“

Alespoň vtom jsem nelhala. Když mi bylo deset, podnikli jsme srodinou náš první víkendový výlet do Windsbury. Okamžitě jsem se do toho místa zamilovala. Do útulných domků, které se tiskly jeden ke druhému. Do kaváren amalých obchůdků, kde se promenovali turisté imístní dohromady. Ado univerzity, jež tvořila jádro Windsbury.

Ani zdaleka jsem netušila, jestli vůbec budu studovat, tehdy moje povolání snů kolísalo co týden mezi astronautkou, veterinářkou ahasičkou. Ale– adosud jsem si ničím nebyla tak jistá– pokud budu studovat, tak to bude tady. Tady, mezi budovami porostlými břečťanem, znichž každá jako by vyprávěla svůj vlastní příběh. Tady, kde zkaždého okna vyzařovala pohoda, kde město objímala nespoutaná příroda. Bylo to místo daleko od domu, kde jsme bydleli, ale iběhem jednoho krátkého víkendu na mě zapůsobilo jako můj potenciální domov.

Osedm let později jsem tím nejbolestivějším způsobem přišla na to, co chci studovat. Ataké na to, koho chci mít po svém boku.

„Ty ajá vmaličkém bytě ve Windsbury. Jeden pokoj plný knih pro tebe amalá temná komora pro mě,“ šeptala jsem jedné noci do telefonu hlasem ochraptělým od pláče. „Jestli existuje nějaká budoucnost, kterou si dovedu představit, pak je to tahle.“

„Tak to udělejme,“ súsměvem tiše odpověděl Eden.

Asi po osmi měsících se mnou přestal mluvit. Avtu chvíli jsem také pochopila, jak jsem samu sebe klamala. Nejen co se týká mě aEdena, ale itoho směšného plánu přestěhovat se do Windsbury. Čtyři hodiny cesty od domova pro mě tehdy představovaly obrovskou vzdálenost mezi mnou amojí rodinou. Protože tu byli pro mě ajá pro ně avěděla jsem, že to je důležitější než cokoliv, očem jsem dosud snila. No ateď… teď byly ičtyři hodiny málo na to, abych od nich byla dostatečně daleko. Protože jsem už knim stejně nepatřila.

Nehledala jsem jiné domy, které Contevillovi poskytli nadaci. Nehledala jsem dokonce ani Mulberry Mansion. To tahle vila si našla mě, když už jsem neměla kam jít. Jenže teď mi to místo už nepřipadalo jako útočiště, ale jako past, do níž jsem poslepu spadla.

Nějakým způsobem se mi podařilo nasoukat do sebe jídlo. Ostatní si nenuceně povídali, takže jsem ani nemusela moc mluvit. Mechanicky jsem pomohla sklidit ze stolu anabídla se, že umyju nádobí, ale May mi sjemnou přísností nařídila, abych šla nahoru alehla si.

Stoupala jsem po schodech anevěděla, co si mám myslet. Všechny dojmy dne překryl Eden. Nebylo to jen tím, že tu byl, ale hlavně tím, že se mu podařilo vypadat tak, jako by na tom, že mě tu vidí, nic nebylo. Přitom na tom bylo všechno.

Už jsem měla ruku na klice, když se odva pokoje dál najednou otevřely dveře aněkdo vyšel na chodbu. Eden vzhlédl azastavil se, dveře za ním se se skřípotem zastavily.

Bože, to nemůže být pravda. Kdybych jen pomyslela na to, že ho zase někdy uvidím, všechny scény by se odehrávaly vulicích našeho rodného města. Na pláži, vcentru města vjedné zkaváren smodrými markýzami, upokladny Tesca nebo vparku mezi domy, kde jsme vyrostli. Určitě ne vnějaké zchátralé vile, kterou jsme oba teprve nedávno začali nazývat domovem.

Jestli je tohle jeho pokoj, bude to ten sdruhým arkýřovým oknem amezi námi se už nachází jen jeden další. Byl tak blízko. Apřesto jsem vtu chvíli mezi námi cítila větší odstup než kdy předtím.

Odkašlala jsem si apřes roztřesené prsty jsem si přetáhla rukávy svetru. Dva roky jsem si tuhle chvíli představovala. Ateď jsem nevěděla, co říct někomu, kdo mi složil srdce dohromady apak ho znovu rozbil na kousky.

Jak se máš? Proč ses sem přestěhoval beze mě? Myslel jsi na mě někdy? Proč, Edene? Řekneš mi konečně, proč?

„Já… ahoj.“ Vmých představách jsem byla lepší. Výmluvnější. Uvolněnější. Silnější.

Eden neřekl nic. Čelist měl napjatou, levou pěst několikrát sevřel aznovu povolil. Všimla jsem si, že má odřené klouby. Ten pohled mě přiměl ustoupit opůl kroku vzad.

„Přestěhoval ses do Windsbury?“ Můj hlas zněl napjatě, mezi slova se mi snažilo vtěsnat několik vzpomínek.

Pokrčil rameny. „Očividně jo.“

„Hned po zkouškách?“

„Ano.“

Hlasitě jsem vydechla. Vedle nás zablikala nástěnná lampa. Stíny na jeho tváři avmé hrudi. „Překvapuje mě to.“

„Nevěděl jsem, že tě otom musím informovat.“

Všechno na něm bylo tak odmítavé. Jeho pohled, jeho postoj, jeho hlas. Nesedělo to kněmu. Když takhle stál proti mně, vůbec mi nepřipomínal chlapce, jehož jsem kdysi znala. Eden byl moje jaro, teď na něm ale bylo všechno chladné jako led.