TISÍC LODÍ

Copyright © 2019 by Natalie Haynes

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Dominika Křesťanová, 2024

Cover © Ami Smithson, 2024

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4783-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-4784-9 (mobi)

TISÍC

LODÍ

NATALIE

HAYNES

přeložila Dominika Křesťanová

Pro Keziah,

jak jinak

A proto se neztratí nikdy pověst o jejích ctnostech a bohové vzněcovat budou o moudré Pénelopeii vždy u lidí líbezné písně. Ne jak Tyndareovna, jež špatné si smyslila skutky…

Odysseia, zpěv 24, Agamemnón

překlad Otmar Vaňorný

Seznam postav

ŘEKOVÉ

Átreovci

Agamemnón, král města Mykény nedaleko Argosu na řecké pevnině. Syn Átrea, manžel Klytaiméstry, královny mykénské a matky Ífigeneie, Oresta a Élektry.

Meneláos, bratr Agamemnona, manžel Heleny Spartské, později známé jako Helena Trójská. Helena byla Klytaiméstřina sestra a zároveň švagrová. S Meneláem měla dceru Hermionu.

Patří sem ještě:

Aigisthos, syn Thyesta (Átreova bratra), byl Agamemnonův a Meneláův bratranec.

Odysseův rod

Odysseus, král Ithaky, syn Antikleie a Láerta. Manžel Pénelopé, královny ithacké, zručné tkadleny a matky Télemacha.

Do jejich domácnosti patřili rovněž:

Eurykleia, Odysseova chůva, a Eumaios, věrný pasák vepřů.

Cestou z Tróje domů Odyssea zdrželi (kromě mnoha dalších):

Polyfémos, jednooký obr z kmene Kyklópů, syn boha moří Poseidóna,

Kirké, kouzelnice, která žila na ostrově Aiaia,

Laistrýgonové, lidožraví obři,

Sirény, napůl ženy, napůl ptáci; svým zpěvem lákaly námořníky do záhuby,

Skylla, kříženec ženy a psa; má spoustu zubů,

Charybda, vodní vír ničící lodě, a Kalypsó, nymfa, která žila na ostrově Ógygie.

Achilleův rod

Péleus byl řecký král a hrdina, který se oženil s Thetidou, mořskou nymfou. Měli spolu syna Achillea, největšího válečníka, kterého kdy svět poznal. Jeho nejbližším přítelem a možná milencem byl Patroklos, řecký válečník a příslušník nižší šlechty.

Během trójské války zajali Bríseovnu, princeznu z Lyrnéssy, městečka nedaleko Tróje.

Achilleus měl také syna Neoptolema.

K dalším Řekům zapleteným do trójské války patří:

Sinón, válečník,

Prótesiláos, král malé řecké osady Fylaka a manžel Láodameie, fylacké královny.

TRÓJANÉ

Priamovci

Priamos, král Tróje, otec nespočtu synů a dcer a manžel Hekaby, zvané Římany Hecuba a později Shakespearem Hekuba. Byla matkou Polyxeny, trójské hrdinky, Kassandry, kněžky Apollóna, boha lukostřelby, uzdravování a nemocí,

Hektora, trójského hrdiny,

Parida, trójského válečníka a svůdce cizích manželek, a Polydóra, nejmladšího syna Priama a Hekabé.

Hekabé a Priamos byli také tchánem a tchyní Andromaché, ženy Hektora a matky Astyanakta.

K dalším Trójanům zapleteným do trójské války patří:

Aineiás, trójský šlechtic, syn Anchísa a manžel Kreúsy, matky Euryleona (později zvaného Římany Askanios),

Theánó, manželka Anténora (Priamova rádce) a matka Kriny,

Chrýseovna, trójská dívka a dcera Chrýsa, Apollónova kněze

Penthesileia, princezna Amazonek a sestra Hippolyty. Nebyla Trójanka, ale v posledním roce války bojovala na straně Trójanů.

Oinóné, horská nymfa žijící nedaleko Tróje.

BOŽSTVA

Kalliopé, Múza epického básnictví,

Zeus, král bohů na Olympu. Otec nesčetných bohů, bohyň, nymf a polobohů. Manžel a bratr Héry, královny bohů na Olympu, nevražící na každou, kterou Zeus svedl.

Afrodíté, bohyně lásky, zejména smyslné. Je provdaná za boha kovářství Héfaista a příležitostně udržuje poměr s bohem války Arésem.

Athéna, bohyně moudrosti a obranné války. Podporuje Odyssea a je božskou patronkou Athén. Má ráda sovy.

Eris, bohyně sporů. Působí potíže.

Themis, jedna ze starých bohyní. Představuje pořádek v protikladu k chaosu.

Gáia, další ze starých bohyní. My ji známe jako Matku Zemi.

Moiry, sudičky. Tři sestry — Klóthó, Lachesis a Atropos —, které drží v rukou naše osudy.

1
Kalliopé

Zpívej, Múzo, říká a z jeho tónu jasně cítím, že to není žádost. Kdyby se mi chtělo podvolit jeho přání, mohla bych říct, že si na mém jménu ostří dikci, jako když si válečník před ranní bitvou obtahuje brouskem dýku. Ale dneska nemám na nějaké múzování náladu. Možná ho nikdy nenapadlo, jaké to asi je, být mnou. Určitě ne — jako všichni básníci myslí jen na sebe. Překvapuje mě ale, že se nezamyslel nad tím, kolik je na světě mužů jako on, kolik jich den co den prosí o mou neochvějnou pozornost a podporu. Kolik epických básní svět doopravdy potřebuje?

Každý započatý střet, každá vybojovaná válka, každé obležené město, každý vypleněný městys, každá zničená vesnice. Každá neuvěřitelná cesta, každá ztroskotaná loď, každý návrat domů: všechny tyhle příběhy už se vyprávěly nesčetněkrát. Opravdu si myslí, že může říct něco nového? A vážně je přesvědčený, že potřebuje mě, abych mu pomohla neztratit se ve všech těch postavách nebo vyplnit hluchá místa, kde metrum nesedí k příběhu?

Shlédnu dolů a vidím, že má skloněnou hlavu a ramena sice široká, ale nahrbená. Páteř se mu začíná odshora ohýbat. Je starý, tenhle muž. Starší, než by se podle toho jeho panovačného hlasu mohlo zdát. Jsem zvědavá. Většinou se na mě obracejí mladí, pro ty je poezie nanejvýš naléhavá věc. Sehnu se, abych viděla na jeho oči, právě teď zavřené ve vroucné modlitbě. Dokud má spuštěná víčka, nepoznávám ho.

Na hrudi má připnutou nádhernou zlatou brož, drobné lístky propletené do třpytivého uzlu. Takže v minulosti ho někdo za básnění bohatě odměnil. Je nadaný a vede se mu dobře, nepochybně s mou dopomocí. Ale přesto si přeje víc a já bych mu vážně ráda viděla do tváře, pořádně ve světle.

Čekám, až otevře oči, ale už jsem se rozhodla. Jestli chce mou pomoc, něco mi za ni obětuje. Všichni smrtelníci to tak dělají: nejdřív si řeknou, pak žadoní a nakonec smlouvají. A já mu dám jeho slova, pokud mi on dá svou brož.

2
Kreúsa

Probudila ji ohlušující rána, až se zajíkla leknutím. Rozhlížela se po miminku, než jí došlo, že její syn už žádné miminko není, že už viděl přicházet aodcházet léto pětkrát, zatímco za hradbami města zuří válka. Byl ve svém pokoji, samozřejmě. Sklidnějším dechem čekala, až ho uslyší volat matku, protože ho bouře vylekala. Ale křik nepřicházel. Je statečný, její chlapeček. Příliš statečný, než aby ji volal kvůli rachocení hromu, ikdyby blesk vrhal sám Zeus. Hodila si přikrývku přes ramena azkoušela odhadnout, kolik je hodin. Bubnování deště na střechu sílilo. Muselo být časné ráno, protože dohlédla na druhou stranu místnosti. Ale světlo vpokoji bylo zvláštní, sytě žluté, apři dopadu na tmavorudé stěny barvilo místnost ohavně krvavým odstínem. Jak by mohlo být světlo takhle žluté, jestli nevychází slunce? Ajak by mohlo do místnosti svítit slunce, když na střechu buší déšť? Vytržená ze snů se zmateně rozhlížela ateprve po chvíli jí došlo, že ten štiplavý pach, který jí dráždí chřípí, se jí nezdá. Ta rána nebyl hrom, ale mnohem pozemštější zkáza, abubnování není déšť, nýbrž praskání dřeva aslámy vžáru. Amihotající se žluté světlo není slunce.

Uvědomila si hrozící nebezpečí avyskočila zpostele, jako by chtěla napravit dosavadní liknavost. Musí se dostat ven, pryč od ohně. Kouř už jí ulpíval na jazyku jako mastný povlak sazí. Zavolala na manžela Aineia ana syna Euryleona, ale ani jeden neodpověděl. Vyběhla ze své malé ložničky — nechala za sebou úzkou postel sčervenohnědým přehozem, který vprvních letech manželství stakovou hrdostí utkala —, ale daleko se nedostala. Hned před ložnicí zahlédla okénkem vysoko ve zdi plameny, avšechna rychlost jako by se jí svezla znohou do země. Nehořel její dům. Hořela citadela, nejvyšší bod města. Jediné plameny, které tu kdy plály, byly strážní nebo posvátné ohně anebo ty šlehající zohnivého vozu, když nad budovou projíždělo spřežení boha slunce Hélia. Teď oheň tančil mezi kamennými sloupy, jindy tak chladnými na dotek, aona mlčky sledovala, jak chytá část střechy azedřeva vyletuje nenadálá sprška jisker, podobná světluškám vířícím uprostřed dýmu.

Aineiás určitě šel pomáhat hasit, pomyslela si. Rozběhl se nejspíš snabídkou pomoci kbratrům abratrancům ateď nosili vodu, písek avšechno, co je potřeba. Nebylo to od začátku obléhání poprvé, kdy městu hrozilo, že vyhoří. Amístní muži by udělali cokoli, všechno, co je vjejich silách, když šlo oto, zachránit citadelu, sídlo pokladnice, chrámů akrále Priama, toho nejcennějšího, co Trója měla. Strach, který ji zvedl zpostele, teď opadl, protože její dům nestravovaly plameny ají asynovi nic nehrozilo, ale — jako během téhle nekonečné války už tolikrát — vnebezpečí byl její manžel. Bezprostřední strach, který jí pomáhal přežít, vystřídala dobře známá svíravá úzkost. Byla už tak zvyklá vidět ho odcházet, aby odrážel ničivé útoky Řeků tábořících před městem dlouhých deset let, tak zvyklá na hrůzu, která jeho odchody doprovázela, ana ochromující děs při čekání, až se vrátí, že když se jí úzkost usadila na rameni jako temný pták, její sevření ji skoro uklidňovalo. Zatím se vždycky vrátil domů, připomněla si. Vždycky. Snažila sezaplašit nevítanou myšlenku, kterou jí pták úzkosti skřehotal do uší: proč by měla brát minulost za záruku budoucnosti?

Nadskočila leknutím, když se ozvala další ohlušující rána, ještě hlasitější než ta, která ji probudila. Vykoukla přes okraj okna, odkud měla výhled na spodní části města. Teprve teď uviděla, že tohle není požár jako každý jiný, jen zuřící na důležitějším místě — tenhle se neomezoval jen na citadelu. Podobná vztekle oranžová světla se mihotala po celém městě. Kreúsa polohlasem oddrmolila modlitbu kdomácím božstvům. Ale na modlitby už bylo pozdě. Už když její jazyk formuloval slova, jí bylo jasné, že bohové Tróju opustili. Po celém městě hořely chrámy.

Rozeběhla se krátkou tmavou chodbou přes nádvoří, jehožvysoké aozdobně vzorované zdi se jí vždycky líbily, až do přední části domu. Nikde nikdo, dokonce iotroci zmizeli. Zakopla osvoje šaty aobtočila si pak látku kolem levé pěsti, aby je zkrátila. Znovu zavolala synkovo jméno — že by ho Aineiás vzal ssebou, když šel zburcovat jejího tchána? Nemohli jít tam? — aotevřela velké dřevěné dveře vedoucí na ulici. Venku uviděla pobíhat sousedy, ale nikdo nenesl vodu, jako ji vjejích představách nosil Aineiás, jen tlumoky stím, co stačili před útěkem pobrat, anebo vůbec nic. Zhrdla se jí vydral výkřik. Ze všech stran kní doléhalo volání akřik. Kouř klesal do ulic, jako by se jí město nechtělo ve své zbídačelosti ukazovat.

Stála ve dveřích anevěděla, co má dělat. Měla by zůstat vdomě, samozřejmě, jinak by ji manžel nemusel najít, až se vrátí. Před mnoha lety jí slíbil, že kdyby město někdy padlo, vezme ji, jejich syna, svého otce avšechny další Trójany, kteří přežijí, všichni společně někam odplují azaloží nové město. Položila mu tehdy prsty na ústa, aby jeho slova zarazila. Už jen vyslovit takovou věc mohlo některého zlomyslného boha ponouknout, aby ji uskutečnil. Jeho vousy ji šimraly do dlaně, ale nezasmála se. Anezasmál se ani on. Je to moje povinnost, řekl jen. Rozkázal mi to Priamos. Někdo na sebe musí vzít břemeno založení nové Tróje, kdyby došlo na nejhorší. Znovu se pokusila zarazit příval myšlenek na to, že se třeba nevrátí, že už je mrtvý, že město bude do úsvitu srovnané se zemí ajejí dům, stejně jako tolik dalších, neujde zkáze, ikdyby se do něj měl kdo vrátit.

Ale jak je to možné? Přitiskla hlavu kdřevěným dveřím. Černé kovové hřeby ji hřály do kůže. Když sklopila pohled, všimla si, že se jí vzáhybech šatů usadil mastný černý prach. To, co se děje ve městě, přece nemůže být pravda, vždyť Trója válku vyhrála. Řekové konečně odtáhli, po deseti letech na pláních kolem města se vyčerpali. Připluli před všemi těmi lety na ohromných lodích, ačeho vlastně dosáhli? Válčilo se chvíli blíž kměstu achvíli zase dál, někdy až ulodí vytažených na břeh apak zase jen kousek od Tróje. Někdy muži bojovali jeden proti jednomu, někdy se střetla celá vojska. Obě strany poznaly nemoci ahlad. Velcí hrdinové padli azbabělci si útěkem zachránili život. Ale Trója, její město, zůstalo vítězně stát.

Bylo to před třemi nebo čtyřmi dny? Jejich počtem už si nebyla úplně jistá, ale ofaktech nepochybovala. Byla utoho, když loďstvo odplouvalo, vystoupila až na akropoli, aby to viděla na vlastní oči. Jako všichni ostatní ve městě slyšela už několik dní předtím, že se řecká armáda balí. Přinejmenším se stáhla do svého tábora, to bylo jisté. Aineiás ajeho muži— nikdy onich nepřemýšlela jako oválečnících, protože to byla jejich role mimo město, ne uvnitř — zvažovali, jestli by bylo výhodné zaútočit. Jednak aby zjistili, co se děje, jednak aby mezi nepřátele vnesli zmatek. Ale nakonec zůstali uvnitř městských hradeb atrpělivě sledovali, jak se věci vyvinou. Když pak uplynul další den apo něm druhý, kdy nevyletěl jediný oštěp ani šíp, lidé začali doufat. Možná Řeky vtáboře sužuje další mor. Už se to jednou stalo, před pár měsíci, aTrójané se radovali avděčně obětovali snad všem bohům. Řekové byli potrestáni za svou bezbožnost, za svou paličatou neschopnost přiznat, že Trója nepadne, že nemůže podlehnout smrtelníkům. Auž vůbec ne mužům, jako byli tihle arogantní Řekové stěmi svými velkými loděmi abronzovou zbrojí, která se leskla na slunci, apřitom žádný znich nebyl ochotný jakkoli se namáhat vanonymitě, když ho nikdo neviděl aneobdivoval.

Kreúsa se ještě nedávno modlila za mor jako všichni ostatní. Nenapadlo ji, že by se mohla modlit za něco lepšího. Ale pak minul další den, lodě se daly do pohybu astěžně se zachvívaly, zatímco muži veslovali ze zátoky ven, do hlubokých vod oceánu. ATrójané mlčky přihlíželi anemohli uvěřit vlastním očím. Řecký tábor ležel za ústím řeky Skamandros akazil vyhlídku na západ od města tak dlouho, že bylo zvláštní vidět najednou pobřeží bez něj, jako když se konečně odstraní úd zasažený snětí. Nebylo to tak děsivé jako to, co zažili předtím, ale pořád je ten nezvyk znepokojoval. Aoden později odjela ita poslední anejpomalejší loď sténající pod tíhou mužů ajejich neprávem nabytých pokladů, ukořistěných ze všech městeček po celé Frýgii, ze všech míst, která měla nižší hradby améně obránců než samotná Trója. Odveslovali do větru, rozvinuli plachty aodpluli pryč.

Kreúsa sAineiem stáli na hradbách města aještě dlouho poté, co lodě zmizely, shlíželi na bílou pěnu vířící ubřehů. Objímali se aona mu šeptem kladla otázky, na něž neuměl odpovědět: Proč odjeli? Nevrátí se? Jsme už vbezpečí?

*

Hlasité zadunění vdálce ji vrátilo do přítomného okamžiku. Jít nahoru na akropoli hledat Aineia nemůže. Iodsud viděla, že se střecha citadely voblaku kouře propadla. Každý, kdo se zrovna nacházel pod ní, musí být mrtvý. Snažila se vypudit zhlavy představu, jak se Euryleon prosmykne otci kolem nohou aběží pomáhat shašením nenasytného ohně. Ale Aineiás by nevystavil jejich jediného syna nebezpečí. Určitě šel za Anchísem, aby starce odvedl do bezpečí. Ale vrátí se pro Kreúsu, nebo bude spoléhat na to, že ho na ulicích najde?

Znala Aineiovo srdce lépe než to vlastní. Vydal se najít otce dřív, než se požár rozhoří naplno, protože Anchísés bydlel kakropoli blíž aplameny vtěch místech šlehaly nejzuřivěji. Aineiás určitě věděl, že cesta kotcovu domu nebude snadná. Počítal nepochybně stím, že se vrátí, ale teď se ukázalo, že to není možné. Zamíří tedy kbranám města abude počítat stím, že ona udělá totéž. Najde ho na pláních za hradbami— Aineiás bude mířit do míst, kde donedávna tábořili Řekové. Na okamžik se zastavila na prahu apřemýšlela, co si má vzít ssebou. Ale mužské hlasy se blížily aona nepoznávala dialekt, kterým na sebe volali. Vjejím městě byli Řekové, nebyl čas hledat cennosti ani si jen vzít plášť. Spohledem upřeným do ulic plných dýmu se rozběhla.

*

Předchozího dne se Kreúsa nechala strhnout slavnostní náladou, která se šířila celým městem. Poprvé po deseti letech se trójské brány otevřely dokořán. Když se byla naposledy projít na Skamanderských pláních obklopujících město, byla ve dvanácti letech vpodstatě ještě dítě. Rodiče jí říkali, že Řekové jsou piráti ažoldáci aže se po třpytícím moři plaví jen proto, aby získali snadnou kořist. Ve Frýgii nezůstanou dlouho, tvrdili všichni. Proč by to dělali? Jejich zámince nikdo nevěřil: že prý přišli získat zpátky nějakou ženu, která utekla od manžela sjedním zPriamových mládenců. Směšná představa. Nesčetně lodí (musel jich být snad tisíc) že by vážilo cestu přes oceány aobléhalo město kvůli jedné ženské? Ani když ji Kreúsa viděla — Heleniny dlouhé zlaté vlasy splývaly po rudém rouchu, jako by soupeřily se zlatým vyšíváním na každém lemu ase zlatými šperky, které měla kolem krku aobou zápěstí —, ani tehdy nevěřila, že by se celá armáda vypravila až sem, aby ji odvezla domů. Řekové vyráželi na moře ze stejných důvodů jako všichni ostatní: aby naplnili své trezory kořistí asvé domácnosti otroky. Ale tentokrát, když vypluli na Tróju, tentokrát to přehnali. Ve své zabedněnosti netušili, že město je nejen bohaté, ale také dobře opevněné. To jsou celí Řekové, říkali Kreúsini rodiče: Každý, kdo nepochází zjejich země, je podle nich barbar. Jak by je mohlo napadnout, že Trója předčí Mykény, Spartu, Ithaku ivšechna další města, kde jsou doma oni?

Trója Řekům odmítla otevřít brány. Kreúsa viděla, jak se otci chmuří čelo, když smatkou mluvil otom, kčemu se Priamos rozhodl. Město bude bojovat atu ženu nevrátí — ani její zlato, ani její roucha. Řekové jsou prospěcháři, říkal. Budou pryč dřív, než se do jejich lodí opřou první zimní bouře. Trója byla městem proslulým přízní osudu: Měla krále Priama ajeho padesát synů apadesát dcer, jeho nepředstavitelné bohatství, jeho vysoké hradby avěrné spojence. Jakmile se Řekové otakovém městě doslechli, bylo jasné, že ho budou chtít zničit. Jsou už takoví. Trójané věděli, že sem přitáhli právě proto, vymáhání Heleny je jen záminka. Spartský král— říkaly si ženy polohlasem, když uvody společně praly prádlo— sem nejspíš poslal Helenu sParidem schválně, jen aby měl on aostatní Řekové důvod napnout plachty.

Ale ať už byl důvod jakýkoli, když se Řekové utábořili před Kreúsiným rodným městem, byla ještě dítě. Akdyž se dostala ven příště, držela za ruku vlastního synka, který si až dosud mohl hrát po celém městě, ale po pláni za hradbami se rozběhl poprvé. Dokonce iAineiás, unavený zdlouhých roků válčení, viditelně ožil, když se brána se skřípěním otevřela. Meč měl pořád usebe, to jistě, ale oštěp nechal doma. Zvědové hlásili, že tu Řekové žádné vojáky nenechali. Na pobřeží nebyli ani muži, ani čluny. Zůstala tu jen jakási ohromná věc ze dřeva, prý posvátná obětina, jak se říkalo. Nikdo netušil, komu ji Řekové obětovali aproč. Možná Poseidónovi za bezpečnou plavbu domů, uvažovala Kreúsa nahlas, zatímco se jejich chlapeček proháněl po rozbahněné zemi. Tráva zase vyroste, vysvětlovala Euryleonovi, když spolu vyšli ven. Ovšem vzhledem kvlastnímu dětství možná slibovala příliš. Jako malá si nikdy nepomyslela, kolik vojenských bot tu bude dupat, kolik válečných vozů jezdit, kolik krve se tu prolije.

Aineiás přikývl aona vjeho tváři pod hustým tmavým obočím na okamžik zahlédla synkovy rysy. Ano, božským příjemcem téhle oběti byl určitě Poseidón. Nebo možná Athéna, která Řeky tak dlouho ochraňovala, nebo Héra, která Trójany nesnášela bez ohledu na to, kolik dobytka na její počest porazili. Procházeli se po okraji pláně, kde se donedávna sváděly bitvy, směrem kzálivu. Konečně Euryleon ucítí pod chodidly písek, ne jen hlínu akamení. Kreúsa vnímala tu změnu už teď, bahno začínalo být zrnitější akolem sebe viděla vyrážet chomáče hustých přímořských travin. Do očí jí zavanul mírný západní větřík aona ucítila na tváři teplé slzy. Její muž natáhl zjizvenou dlaň apalcem jí je setřel.

„Je toho na tebe moc?“ zeptal se. „Chceš se vrátit?“

„Ještě ne.“

*

Už zase cítila na tvářích slzy, ale nebyly to slzy strachu, ikdyž se bála aAineiás tu nebyl, aby ji uklidnil. Ulicemi se valil hustý dým aty stružky po začouzených slzách jí na tvářích kreslil právě on. Zabočila na stezku, okteré si byla jistá, že ji dovede do spodní části města, atam už bude stačit jít podél hradeb, aby se dostala kbráně. Byla vTróje zavřená deset let aprocházela po všech cestičkách nesčetněkrát. Znala každý dům, každý roh, každý ohyb azákrut. Ale ačkoli si byla jistá, že schází dolů do města, najednou měla cestu před sebou zatarasenou: stála ve slepé uličce. Cítila, jak jíhruď svírá panika, akdyž zalapala po dechu, zajíkla se mastnou černotou, která se jí usadila vkrku. Kolem proběhlo několik mužů — Řekové, Trójané? Nedokázala to rozlišit, ne stěmi kusy látky, které měli proti kouři ovázané kolem tváře. Zoufale se rozhlížela po něčem, co by mohla použít stejně. Jenže její štóla zůstala doma, kam se pro ni teď nemohla vrátit. Ikdyby trefila zpátky, čímž už si nebyla jistá.

Potřebovala by se zastavit apokusit se najít něco známého, něco, podle čeho by poznala, kde je, amohla zvolit nejlepší cestu dolů do města. Ale na to nebyl čas. Všimla si, že ujejích nohou vypadá kouř řidší, atak se na chvíli skrčila, aby nabrala dech. Ohně se šířily všude kolem, aikdyž se to vdýmu těžko odhadovalo, některé zřejmě zuřily docela blízko. Vrátila se ve vlastních šlépějích na první rozcestí azahleděla se doleva, kde bylo oněco větší světlo, apak do černočerné tmy napravo. Musí běžet dál od světla, uvědomila si. Vtěch nejsvětlejších částech města zuří oheň nejsilněji. Zamíří tedy do tmy.

*

Když se tehdy sAineiem přiblížili kostrohu, kde na nízko položené planině donedávna tábořili Řekové, oslepilo ji slunce. Tábor byl vidět jen znejvyšších bodů Tróje, totiž zcitadely astrážních věží. Kreúsa na ně vystupovala, kdykoli její manžel bojoval vně hradeb. Kdyby se jí povedlo zahlédnout ho vboji, říkala si, přestože to nebylo ve všem tom blátě, kalužích krve ablyštění zbraní možné, dokázala by ho ochránit. Ateď byl tady, kráčel vedle ní ajemně ji objímal kolem ramen. Čekala, jak ohromně se jí uleví, až uvidí prázdnou zátoku aopuštěný tábor. Ale jen co sAineiem zahnuli za písčitou kosu, skoro si chybějících člunů aštěrku na břehu ani nevšimla. Stejně jako všem Trójanům, kteří šli před nimi, jim pohled vyletěl vzhůru kohromnému koni.

Byla to ta největší obětina, jakou kdo znich kdy viděl, ato včetně mužů, kteří před válkou navštívili Řecko. Další způsob, jak se Řekové snažili za každou cenu odlišit. Jejich oběti bohům byly tak okázalé, až se tomu nechtělo věřit. Proč obětovat jednu krávu, když jich člověk může obětovat sto? Na počátku války, kdy Kreúsa celé dny jedla jen maličkou misku ječmene strochou mléka, plnil ulice Tróje pach pálícího se masa zpláně za hradbami. Věděla, že to Řekové dělají schválně, schválně stavějí před obleženým městem na odiv mrtvá zvířata. Ale hlad nemohl odhodlání Trójanů zlomit. Když se pak válka vlekla rok za rokem, napadalo ji, že Řekové téhle neuvážené štědrosti bohům určitě litují. Kdyby si něco ztoho dobytka nechali, mohli dneska mít slušné stádo. Mohli krávy krmit mořskou trávou ajejich masem sytit vojáky, kteří byli skaždým rokem vyhublejší.

Ale tahle obětina byla tak nesmírná, až se oči zdráhaly uvěřit. Kreúsa na chvíli odvrátila pohled, ajakmile se na ta ohromná prkna podívala znovu, zajíkla se stejně jako prve. Dřevěná stavba se tyčila nad nimi, třikrát nebo čtyřikrát vyšší než člověk. Atvar byl sice primitivní — co jiného taky čekat od Řeků? —, ale na první pohled bylo jasné, že je to kůň: čtyři nohy, dlouhý ocas ztravin avepředu tlama, jen hříva chyběla. Dřevo sice tesala neobratná sekera, ale jednotlivé díly byly stlučené vcelku úhledně. Kolem čela měl kůň obtočené stuhy, aby bylo zřejmé, že jde oobětinu.

„Už jsi někdy něco takového viděl?“ zeptala se tiše manžela. Zavrtěl hlavou. Jistěže ne.

Trójané se ke koni blížili ostražitě, jako by mohl obživnout achňapnout po nich. Byla hloupost bát se simulakra, ale bylo vůbec možné, aby po sobě cizí vojsko zanechalo jen tohle? Muži se pustili do rozpravy, co by se mělo udělat, aženy stály stranou apolohlasem to podivné zvíře komentovaly. Možná by měli zvířeti naskládat pod nohy hromádky travin avětviček azapálit je? Jestli to má být oběť za příznivý vítr na cestu do Řecka — což by mohla být, Kreúsa slyšela, že vminulosti byli Řekové schopni mnohem horších obětí—, možná by Trójané mohli nepříteli zasadit poslední ránu, pokud koně zničí. Možná by tím bohy přiměli, aby se od Řeků odvrátili. Nebo si mají koně vzít azasvětit ho bohům svým jménem?

Původně tichá debata se rychle změnila vhlasitou hádku. Muži, kteří bojovali bok po boku, pokrevní bratři ve zbrani, teď vztekle vrčeli na svoje druhy. Kůň by se měl spálit, nebo zachovat, spustit do moře, nebo odtáhnout do města.

Kreúsa by nejradši vykřikla auklidnila je apak by si sedla na duny, položila se na záda, natáhla ruce anohy avnímala písek na kůži. Už to bylo tak dávno, co se cítila takhle volná. Co je Trójanům vtuhle chvíli po nějaké řecké oběti? Chytila Euryleona za ruku apřitáhla si ho knohám, protože Aineiás vykročil dopředu, jen jí cestou stiskl paži. Nechtěl se nechat zatáhnout do hádky, ale nemohl se také vyhnout povinnosti, která mu jako obránci Tróje náležela. Muži zažili úplně jinou válku než ženy, jež na ně čekaly ana konci každého dne je ošetřovaly akrmily. Pro Aineia, uvědomila si Kreúsa, je místo, kde právě stáli — akteré by si nejradši užívala smanželem asynkem vklidu, bez ostatních Trójanů —, ještě pořád bitevním polem.

Najednou se křik ztišil akolem ní se ztěžka přešourala postava vtemně rudém rouchu, jež se při každém kroku pletlo pod věkem zkřivené nohy. Priamos kráčel jako starý muž astarý skutečně byl, ale hlavu dosud držel zpříma jako král. Vedle něj se doprostřed davu postavila jeho hrdá královna Hekabé. Ona se nebude držet zpátky jako ostatní ženy.

„Tak dost!“ zavelel Priamos. Hlas se mu nepatrně třásl. Euryleon zatahal Kreúsu za šaty, aby se podívala na něco, co ho zaujalo — na broučka, jenž se pracně prodíral pískem ujejich nohou —, ale ona ho okřikla. První den mimo město se ani náhodou nevyvíjel tak, jak ho viděla vpředstavách, které jí prosvětlovaly nejčernější chvíle. Nemohla se dočkat dne, kdy její synek poprvé uvidí zvířata žijící na břehu. Ateď ho tišila, aby král mohl promluvit ke svým rozohněným poddaným.

„Nebojujeme mezi sebou,“ pravil Priamos. „Dnes ne. Vyslechnu vaše názory jeden po druhém.“

Kreúsa slyšela argumenty snad pro všechny možnosti, jak skoněm naložit, auvědomila si, že je jí vcelku jedno, kčemu se Priamos přikloní. Spálit koně, nebo si ho nechat, záleží snad na tom? Jako poslední promluvil kněz Láokoón, tělnatý muž snaolejovanými černými kučerami, jenž se vždycky tuze rád poslouchal. Byl pevně rozhodnutý koně na místě spálit. Jedině tak můžeme usmířit bohy, kteří Tróju tolik let trestali, prohlašoval. Cokoli jiného by byla osudová chyba.

*

Kolem ní se zvedala oblaka kouře znesčetných ohňů aKreúsa klopýtala po stezce kměstské hradbě. Doufala, že jde správným směrem, ale jistě to nevěděla. Vplicích ji řezavě pálilo, jako by běžela do kopce. Neviděla na krok před sebe, atak postupovala sroztaženýma rukama — tou vpředu by ztlumila pád, kdyby zakopla, apravačkou se přidržovala zdí budov, kolem nichž šla. Jedině tak mohla mít jistotu, že postupuje dopředu.

Snažila se nedovolit myšlenkám, aby se zformovaly do slov, držela je jen vmlhavé podobě aodstrkovala je od sebe, ale dál si nemohla nic nalhávat: její město už nic nezachrání. Na všech stranách zuřily spousty požárů. Chytaly další adalší dřevěné střechy akouř nepřestával houstnout. Kolik ohně dokáže nasytit kamenné město? Představovala si všechno, co může vjejím domě chytit: její šaty, povlečení, tapiserie, které utkala, když čekala Euryleona. Znenadání ji sevřel pocit ztráty tak palčivý, jako by sama stála vplamenech. Přišla odomov. Deset let se strachovala, že město padne, ato se teď dělo, zatímco se snažila utéct.

Ale jak je to možné? Trója přece válku vyhrála. Řekové odpluli, akdyž Trójané našli toho dřevěného koně, udělali přesně to, co jim poradil tamten muž. Říkal, že je to nutné. Najednou jako by všechno zapadlo do sebe aKreúsa jasně pochopila, proč město hoří. Deset let střetů, jejichž hrdiny už teď básníci opěvují ve svých písních, apřitom vítězství nepatří nikomu zmužů, kteří bojovali před hradbami. Ani Achilleovi, ani Hektorovi, již jsou už dávno mrtví. Místo toho náleží tomu muži, kterého našli schovaného vrákosí nedaleko koně akterý říkal, že se jmenuje — už si to nepamatovala. Znělo to syčivě, jako jméno pro hada.

*

„Sinón,“ plakal muž. Klečel na kolenou ana krk mu mířila dvě kopí. Trójští zvědové ho našli, jak se schovává vnízkých křovinách na vzdálenějším břehu řeky Skamandros, vmístech, kde se rozšiřuje avlévá do moře. Přivedli ho — zkaždé strany jeden, ozbrojeni noži akopími — přímo mezi Trójany. Vězeň měl svázané ruce vzápěstí akolem kotníků měl zanícené rudé pruhy, jako by ho provazy donedávna řezaly ido nohou.

„Málem jsme si ho vůbec nevšimli,“ poznamenal jeden zpátračů ašťouchl do vězně špičkou kopí. Muž potlačil výkřik, ačkoli hrot nepronikl kůží. „Zahlédli jsme ho jen díky těm červeným stuhám.“

Muž vypadal podivně: vlasy nenápadné myší barvy se mu kroutily ke krku azase od něj, ajestli je měl dřív naolejované, teď je pokrývalo hlavně bahno, stejně jako většinu jeho holé kůže. Měl na sobě bederní roušku, nic jiného. Dokonce inohy měl bosé. Ale kolem spánků měl uvázané jasně rudé stuhy. Jednomu nešlo do hlavy, jak na sobě někdo tak špinavý — spíš jako zvíře než člověk, pomyslela si Kreúsa — může mít něco tak čistého ahezkého. Vězeň žalostně zavyl.

„Co mě mělo zabít tehdy, způsobí mou smrt teď!“

Kreúsa si nemohla pomoct, ten špinavý, ubrečený Řek se jí hnusil. Proč ho vojáci na místě nezabili, když ho našli?

Priamos zvedl dva prsty levé ruky. „Ticho,“ řekl. Dav zmlkl, adokonce ivězňovy vzlyky se trochu ztišily.

„Jsi Řek?“ zeptal se Priamos. Sinón přikývl. „Ato tě tu nechali?“

„Ne úmyslně, králi.“ Sinón zvedl ruce aotíral si nudle zobličeje. „Utekl jsem jim. Já vím, bohové mě potrestají. Ale nedokázal jsem unést, že by ze mě…“ Pro samý pláč mu dál nebylo rozumět.

„Ovládej se,“ nařídil Priamos. „Nebo tě moji muži na místě zabijí ana tvé krvi si pochutnají racci.“

Sinón naposledy vzlykl, až se celý otřásl, anadechl se. „Odpusť mi.“

Priamos přikývl. „Takže ty jsi jim utekl?“

„Ano. Ale narodil jsem se jako Řek acelý život jsem bojoval na řecké straně,“ odpověděl Sinón. „Přijel jsem sem sotcem ještě jako chlapec. Otec zemřel před mnoha lety vboji, zabil ho váš velký válečník Hektór.“ Mezi Trójany to zašumělo. „Prosím,“ vyjekl Sinón apoprvé se kolem sebe rozhlédl. „Nechci nikoho urazit. Stáli jsme na opačné straně. AHektór ho nezabil ze zášti. Srazil ho vbitvě azjeho mrtvoly si nic nevzal, dokonce ani otcův štít, ačkoli byl krásně tepaný. Vůbec nic Hektorově rodině nezazlívám.“

Ztráta Hektora byla obrovská rána audála se tak nedávno, že Priamovu tvář zahalil stín aKreúse na okamžik připadalo, že se přestane ovládat. Muž, který stál před ní apřed nimi všemi, nebyl král, ale zlomený stařec, jehož svraštělý krk stěží unesl tíhu zlatých řetězů, jež měl na sobě. Zřejmě to neušlo ani vězni, protože polkl, akdyž znovu promluvil, mluvil tišším hlasem aobracel se pouze ke králi. Kreúsa musela napnout uši, aby ho slyšela.

„Můj otec ale měl mezi Řeky nepřátele, mocné nepřátele,“ pokračoval Sinón. „Anešťastnou shodou okolností jsme vzbudili nepřátelství jistých dvou mužů, ačkoli jsme ani já, ani otec neudělali nic, čím bychom si ho zasloužili, to ti přísahám. Kalchás aOdysseus proti němu ovšem byli zaujatí od samého začátku aproti mně taky.“

Při zmínce onenáviděném Odysseovi se Kreúsa bezděky zachvěla.

„SOdysseovým nepřítelem máme jisté společné zájmy,“ opáčil Priamos pomalu.

„Díky, králi. Provází ho nenávist mnoha. Obyčejní řečtí vojáci ho nesnášejí, protože se naparuje, jako by byl skvělý válečník nebo vznešený král. Přitom žádný mimořádný bojovník není aIthaka — to jeho takzvané království — je jen skalnatá výspa, ojakou by nikdo nestál. Jenže náš velitel Agamemnón avšichni ostatní se kněmu vždycky chovali, jako by byl hrdina. Aon pak byl oto nadutější.“

„Jistě,“ pravil Priamos. „Tím se ovšem nevysvětluje, co tu děláš aproč tvoji krajané tak nečekaně zmizeli. Ajméno Kalchás mi nic neříká.“

Sinón několikrát zamrkal. Je mu jasné, říkala si Kreúsa, že se musí obhájit rychle, jinak by už nemusel mít příležitost promluvit nikdy.

„Řekové už nějaký čas tušili, že musí odtáhnout, králi. Kalchás je vrchní kněz aneustále žádal bohy opříznivější zprávy. Jejich odpověď ale byla od minulé zimy pořád stejná: Trója řeckému vojsku tábořícímu před branami nepodlehne. Agamemnón to nechtěl poslouchat, to dá rozum, ajeho bratr Meneláos také ne. Nakonec ale nemohli prosazovat svou donekonečna. Řekům se zajídalo žít tak daleko od domova. Tahle válka se nedala vyhrát, aproto bylo lepší pobrat kořist, kterou získali, avyplout. Mluvilo tak mnoho mužů…“

„Ty také?“ zeptal se Priamos.

Sinón se usmál. „Ve veřejných debatách ne,“ odpověděl. „Nejsem král. Nikdy bych nedostal právo promluvit. Ale mezi námi řadovými vojáky ano, souhlasil jsem stím, že bychom měli odjet. Vlastně jsme sem nikdy neměli připlouvat, to byl můj názor. Aproto jsem upadl vnemilost. Ne mezi ostatními vojáky, ti si mysleli totéž. Ale mezi veliteli, muži, jejichž pověst závisela na téhle válce, včetně Odyssea. Nemohli se ovšem protivit poselství, které přicházelo přímo od bohů. Atak nakonec rádi neradi souhlasili, že odplujeme domů.“

„Atebe tu nechali za trest?“ zeptal se Priamos. Jeho zvědové odklonili kopí stranou, takže je Sinón už neměl při řeči těsně uhrdla.

„Ne, králi.“ Chvíli se zevnitř kousal do uslzených, bahnem zmazaných tváří. „Znáš ten příběh oplavbě Řeků kTróji? Všechno loďstvo se shromáždilo vAulidě, ale pak nemohlo vyplout, protože ustal vítr.“

Trójané kolem něj pokyvovali hlavou. Všichni tenhle příběh slyšeli avyprávěli dál: Řekové tehdy urazili bohyni Artemidu aona jim vzala vítr zplachet, dokud si ji neusmíří. Což udělali příšerným způsobem — lidskou obětí. Všichni Trójané to znali, typický příklad řecké krutosti.

„Když nadešel čas vrátit se do Řecka, Kalchás sOdysseem společně ukuli plán,“ pokračoval Sinón. „Ithacký král si nemohl nechat ujít příležitost zbavit se mě.“

Kreúsa se zahleděla na červené stuhy kolem vězňovy hlavy aza víčky ji zaštípaly slzy. Opravdu ten muž říká takovou příšernost?

„Vidím, že chápeš, kam mířím, králi,“ pokračoval Sinón. „Na veřejném shromáždění Kalchás prohlásil, že si bohové vybrali svou obětinu aže chtějí znarychlo stlučeného oltáře pít mou krev. Vojáci sice trochu reptali, ale byli rádi, že to nepadlo na ně.“

„Rozumím,“ přikývl Priamos. „Chtěli tě obětovat jako zvíře.“

„Nejen chtěli, dokonce mě ktomu připravili. Svázali mi zápěstí.“ Zvedl ruce, stále spoutané špinavými provazy. „Anohy. Vlasy mi natřeli olejem auvázali mi kolem hlavy stuhy. Musela to být dokonalá oběť se vším všudy, jak jinak. Naštěstí pouta na nohou nebyla tak pevná jako tahle,“ potřásl rukama, „akdyž mě stráže spustily zočí, povedlo se mi znich vyprostit.“ To vysvětlovalo ty rudé šrámy kolem kotníků.

„Věděl jsem, že mě stráže za chvíli povlečou koltáři. Atak jsem se nejdřív odplazil dál apak ztábora utíkal, co mi síly stačily. Než se odtamtud ozval křik, stačil jsem se dostat skoro krákosí na březích, atak jsem zalezl do něj aschoval se.“

Po tvářích se mu znovu rozběhly slzy apodobná vlhkost se zaleskla také na obličeji trójského krále. IKreúsa cítila, že pláče. Byl to děsivý příběh amrazilo zněj ity, kdo řeckou krutost poznali na vlastní kůži. Priamova žena Hekabé beze slova přihlížela, rty stažené do krátké tenké linky, šedé obočí podmračené.

„Slyšel jsem, jak mě hledají,“ vyprávěl Sinón. „Slyšel jsem, jak si biči akopími razí cestu travinami. Měl jsem nutkání rozběhnout se dál, ale věděl jsem, že mě nesmí zpozorovat. Byla to ta nejdelší noc mého života. Jen jsem čekal amodlil se kHéře, která mě nadále ochraňovala. Anásledujícího rána byly moje modlitby vyslyšeny. Řekové se rozhodli vytvořit bohům tuhle dřevěnou obětinu, místo aby jim nabídli život někoho, kdo se takové oběti vzpouzí. Postavili ji, předali apak odpluli beze mě. Navzdory vší smůle mi tedy bylo dopřáno opár dnů víc, než jsem očekával. Ty mě teď, králi, zabiješ aje to tak správně — jsem jedním ztěch, kdo sem přišli zničit tvoje město, azasloužím si tedy, abys se mnou zacházel jako se zločincem, ačkoli jsem se sem dostal ještě jako chlapec. Nemám rodinu, která by mě vykoupila. Nežádám ani, abys moje tělo poslal domů ktruchlícím příbuzným. Žádné nemám. Prosím tě tedy ojediné.“

„Oco?“ zeptal se Priamos.

„Přijmi toho koně.“

*

Kreúsa tvrdě dopadla na zem, akdyž se zvedala na nohy, všimla si, že se jí po holeni řine stružka krve. Před sebou teď neviděla skoro nic, jen žár vzádech ji ujišťoval, že si vybrala jedinou možnou cestu. Stálo snad všechno, co měla za sebou, vplamenech? Neměla odvahu podívat se, protože dobře věděla, že jas ohně by ji oslepil, až by se obrátila zpátky do tmy. To jediné ji drželo na nohou — chladné, praktické rozhodování mezi tím, co si může dovolit aco ne —, protože nikdy nezažila nic, co by ji připravilo na to, co se dělo. Nejradši by si podkasala šaty arozběhla se, ale rozum jí radil cupitat rychlými, krátkými krůčky, protože pak snad do ničeho nenarazí.

Ocenila to ve chvíli, kdy se ocitla vmístě, které vypadalo jako další slepá ulička. Užuž začínala propadat zoufalství, když skrze kouř zahlédla po levé straně něco, co možná byla užší cestička mezi dvěma domy. Pokusila se rozpomenout, čí domy to jsou, protože pak by se mohla zorientovat, ale vtu chvíli se ztoho vzdálenějšího vyhrnula banda vojáků. Kreúsa se přitiskla kprůčelí budovy naproti nim, takže si jí nevšimli. Se smíchem se rozběhli uličkou, kterou se původně chtěla pustit. Nepotřebovala ani slyšet slova abylo jí jasné, že muži zabili každého, koho uvnitř našli. Chvíli počkala, až jí zmizí zočí, ateprve pak se odvážila pustit za nimi. Byla ráda, že se jí přes všechnu snahu nepovedlo rozpomenout, komu patří dům, který právě minula. Nechtěla vědět, čí krky ti chlapi podřezali.

Přejížděla prsty po zdi vedle sebe apostupovala pomaleji, aby si muži nevšimli, že jde za nimi. Když se průchod konečně otevřel do ulice, ukázalo se, že se jí to přece jen povedlo. Našla cestu khradbám.

*

„Vezměte si toho koně,“ vybízel je Sinón. „Připravíte je tím osílu jeho ochrany. Postavili ho tu azasvětili Athéně, ochránkyni Řeků. Byli přesvědčení, že je natolik velký, že se Trójanům nemůže povést odtáhnout ho do města. Poměřovali pohledem vzdálenost přes pláně khradbám avýšku vaší akropole asmáli se představě, že byste si ho mohli přivlastnit.“

„Jak to víš?“ zeptala se Hekabé. Mluvila jednoduchou, ale zřetelnou řečtinou.

„Odpusť, královno. Nerozumím, co říkáš,“ odvětil zajatec.

„Jak můžeš vědět, co si otom koni mysleli?“ opakovala. „Skrýval ses přece vrákosí atřásl se oživot. Říkáš, že toho koně postavili až po tom, co jsi utekl. Jak tedy můžeš vědět, co říkali?“

Kreúsa měla dojem, že na mužově tváři zahlédla stín podráždění. Ale když znovu promluvil, hlas se mu stále chvěl zármutkem.

„Byl to jejich původní plán, má paní. Než se Kalchás sOdysseem smluvili, jak se mě zbaví, chtěli Řekové postavit obrovského koně avložit do něj všechnu posvátnou sílu, které byli schopni. Pak ho chtěli nechat před branami jako výsměch, jako znamení, že je bohyně ve zdraví dopraví domů. Tak arogantnímu gestu nedokázal Agamemnón odolat.“ Hekabé svraštila čelo, ale neřekla už nic.

„Atak tě prosím, králi,“ pokračoval Sinón. „Připrav je otu jejich bezpečnou plavbu. Ještě než padne soumrak, vezmi koně dovnitř své pevnosti. Tvoji muži ho tam snadno odtáhnou. Já sám se sradostí opřu do provazů, když dovolíš. Udělám cokoli, jen abych dal co proto těm bezbožným Řekům, kteří by mě bez váhání připravili oživot. Když mi dovolíš odtáhnout svámi koně do města apostavit ho na nejvyšší pahorek, beze všeho se vrhnu na meč kteréhokoli ztvých mužů, jen co budeme na místě. Přísahám.“

„Ne.“ Kněz Láokoón už se neudržel. „Zapřísahám tě, králi. Ten kůň je prokletý apřinese nám zhoubu, jestli si ho vpustíme do města. Řeč toho muže je proradná. Buď nás klame, nebo je sám oklamaný. Tenhle kůň nesmí za žádnou cenu vstoupit za hradby města. Spalme ho, jak jsem navrhoval.“ Zvedl masitou paži amrštil kopím, které třímal, do koňského boku. Zabodlo se do dřeva avzaraženém tichu, které následovalo po knězových slovech, ještě chvíli doznívalo jeho drnčení.

Kreúsa sama nevěděla, co se seběhlo pak. Žádné hady neviděla, ale řada ostatních tvrdila, že oni ano. Nedívala se krákosí. Upírala pohled na toho muže, Sinóna, ajeho špinavý, nečitelný obličej. Jediná známka toho, že Láokoontovi rozuměl, byl třas bicepsů, kolem nichž se mu ještě pořád napínaly provazy. Soudila, že Láokoontovy děti si prostě vyběhly do vody. Proč taky ne? Dohadování dospělých je už dávno přestalo bavit astejně jako ostatní trójské děti ještě nikdy nebyly na pobřeží anehrály si vpísku. Jaký tedy div, že se oba chlapci zatoulali dál apo proudu řeky došli až kvlnám na břehu? Cachtali se na mělčině anikdo si nevšiml, že jsou pryč.

Než stačil Láokoón doběhnout dětem na pomoc — pozdě na to, aby je zachránil —, nabraly chaluhy ještě zlověstnější podobu. Jsou to ohromní mořští hadi, prohlásil někdo. Bohové je seslali jako trest za kopí, jímž kněz zneuctil obětinu. Jakmile ta slova jednou padla, začala se rychle šířit azískávat na věrohodnosti.

*

Anezapomněla, ale moc na tom nezáleželo, protože byla mrtvá dlouho před svítáním.