DNY V KNIHKUPECTVÍ MORISAKI

森崎書店の日々(MORISAKI SHOTEN NO HIBI) by Satoshi YAGISAWA

Copyright © 2010 Satoshi YAGISAWA

All rights reserved.

Original Japanese edition published by SHOGAKUKAN.

Czech edition arranged with SHOGAKUKAN,

through EMILY BOOKS AGENCY LTD. and CORTO LITERARY.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Olga Drápelová, 2024

Cover design © Milan Bozic, 2024

Cover illustration © Ilya Milstein, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4729-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-4730-6 (mobi)

přeložila Olga Drápelová



Vknihkupectví Morisaki jsem žila od začátku léta do jara následujícího roku.

Bydlela jsem vprvním patře vpokoji zavaleném knihami. Pokoj byl stísněný, tmavý aneustále plný zatuchlého pachu starých výtisků.

Přesto na ty dny vknihkupectví Morisaki nikdy nezapomenu.

Daly mi totiž příležitost začít skutečně žít. Kdyby jich nebylo, byl by můj život nudný aosaměle šedivý.

Místo, na které budu navždy vzpomínat.

To pro mě znamená knihkupectví Morisaki.

Pamatuji si to, jako by to bylo včera.

Začalo to něčím, co přišlo jako blesk zčistého nebe.

Vlastně mě to překvapilo ještě víc, než kdyby znebe začaly pršet žáby.

Ten den mi Hideaki, se kterým jsem chodila už skoro rok, zničeho nic řekl: „Víš, budu se ženit.“

Vtu chvíli se nade mnou začalo vznášet plno otazníků. Dávalo by smysl, kdyby navrhoval, že se vezmeme, nebo mě požádal oruku. Oznámit, že se bude ženit, bylo zvláštní. Osvatbě bych přece musela vědět, takže jeho volba slov byla vážně podivná. Proč to navíc řekl stakovým klidem? Stejně stroze jako by oznamoval, že na zemi našel sto jenů.

Stalo se to vpátek večer vpůlce června. Po práci jsme si vitalské restauraci na Šindžuku užívali večeři. Zrestaurace vnejvyšším patře hotelu byl krásný výhled na noční město osvětlené neony, které protínaly tmu. Bylo to naše oblíbené místo.

Hideaki byl otři roky starší než já atajně se mi líbil už od mého nástupu. Stačilo, aby byl někde poblíž, asrdce mi skákalo jako na trampolíně. Když jsme si tedy ten večer po dlouhé době někam vyšli sami dva, popíjela jsem víno vdocela dobré náladě.

Pak ovšem řekl to, co řekl.

„Cože?“ zeptala jsem se ho. Možná jsem se jenom přeslechla.

„Říkám, že se příští rok budu ženit,“ lhostejně zopakoval stejnou větu.

„Ženit? Jako kdo ským?“

„Já spřítelkyní,“ odpověděl.

Spřítelkyní? Znovu jsem nechápavě zavrtěla hlavou. „Sjakou přítelkyní?“

Aon překvapivě úplně beze studu vyslovil jméno mladé ženy pracující vjednom oddělení naší firmy. Byla stejně stará jako já, ale tak roztomilá, že bych ji ijá skoro měla chuť obejmout.

Ve srovnání sní jsem byla příliš vysoká anevýrazná. Nechápala jsem, proč si Hideaki něco začal se mnou, když chodil stak krásnou dívkou.

Dozvěděla jsem se, že spolu začali chodit asi před dvěma apůl roky. Takže sní byl už přede mnou. Samozřejmě jsem neměla tušení, že kromě mě chodí ještě sněkým jiným, nikdy by mě nenapadlo podezřívat ho, ina to jen pomyslet. Naivně jsem si myslela, že náš vztah je tajný proto, abychom ve firmě předešli trapným situacím. Od začátku jsem pro něj byla jen hračkou, ničím vážným. Byla jsem hlupák já, nebo za to mohl Hideaki?

Každopádně mi řekl, že už se vzájemně představili svým rodičům apříští týden budou zásnuby. Motala se mi ztoho hlava. Jako by vní mnich mlátil do gongu.

„Její rodina rozhodně trvá na tom, že svatba je prý nejlepší včervnu. Ale to už letos asi nestihneme, že? Takže teď…“

Poslouchala jsem ho jen napůl apak jsem mu tiše pogratulovala, čímž jsem sama sebe překvapila.

„Děkuju. Ale stebou se taky budu občas vídat, Takako,“ pronesl Hideaki azeširoka se usmál. Byl to jeho typický bezstarostně chlapácký úsměv.

Kdybychom byli vnějakém televizním seriálu, prudce bych vstala avychrstla na něj sklenici vína. Jenže já jsem nikdy moc neuměla dávat své pocity najevo, apokud jsem onich později nemohla nerušeně přemýšlet osamotě, ani jsem na to, co se ve mně vlastně odehrávalo, nepřišla. Mnich vmé hlavě už bušil do gongu tak silně, že to nešlo vydržet.

Nějak jsem se sHideakim rozloučila asama jsem se vrátila ksobě domů. Když jsem se konečně trochu uklidnila, dolehl na mě neuvěřitelně obrovský smutek. Rozhodně jsem byla spíš smutná než naštvaná. Můj smutek byl tak hmatatelný, že jsem se ho mohla skoro dotknout.

Bez ustání jsem plakala. Nebyla jsem kutišení ani po delší době. Prostě jsem se potmě uprostřed pokoje složila na zem aplakala jsem. Přihlouple jsem si pomyslela, že kdyby mi místo vody tekla zočí ropa, aspoň bych takhle zbohatla, apak jsem se nad svou hloupostí znovu rozbrečela.

Chtěla jsem, aby mě někdo zachránil.

Vážně jsem si to přála.

Nebyla jsem ale schopna vyslovit to nahlas, tak mi nezbývalo nic než plakat.

Jako by to nestačilo, následovala jedna nepříjemnost za druhou.

SHideakim jsem se chtě nechtě potkávala, protože jsme pracovali ve stejné firmě. On se choval, jako by se nic nestalo, ale pro mě to bylo obrovské utrpení. Ještě horší bylo, že jsem pořád vkuchyňce avjídelně narážela na jeho snoubenku. Pokaždé mě pozdravila se zářivým úsměvem, ať už onašem vztahu věděla, nebo ne.

Postupně jsem ztrácela chuť kjídlu avnoci jsem začala špatně spát. Zhubla jsem, aikdyž jsem se snažila make-upem zakrýt, co šlo, byla jsem bledá jako mrtvola. Vpráci jsem měla několikrát slzy na krajíčku atiše jsem plakávala na záchodech.

Asi po dvou týdnech jsem byla na konci fyzických ipsychických sil, atak jsem nakonec nadřízenému dala výpověď.

Poslední den vpráci se na mě Hideaki zvesela obrátil: „Můžeme spolu někdy zajít na oběd, když odcházíš, viď?“

Ztratila jsem milence ipráci najednou acítila jsem se, jako by mě vystřelili do vesmíru.

Narodila jsem se na ostrově Kjúšú apo absolvování tamní univerzity jsem odjela do Tokia za prací, takže všichni mí známí byli pouze kolegové ze zaměstnání. Žádné blízké přátele jsem vTokiu neměla, protože jsem stydlivá anechodím mezi lidi.

Když to tak vezmu, byl můj život celých pětadvacet let „docela dobrý“. Narodila jsem se vdocela majetné rodině, dokončila docela dobrou univerzitu apracovala vdocela dobré firmě… Myslela jsem si, že si budu pořád žít docela dobře. To by mi vyhovovalo. Někde mezi spodní ahorní hranicí štěstí. Takový měl být můj život.

Vlastně bylo vzácné, že jsem poznala někoho, jako byl Hideaki. Byl zázrak, že jsem já, odjakživa zakřiknutá, chodila sněkým, koho jsem měla tak moc ráda. Možná proto jsem po našem rozchodu byla všoku avůbec netušila, jak se stím vypořádat.

Nakonec jsem si ale našla způsob, jak se stím vyrovnat – rozhodla jsem se pořád spát. Imě překvapovalo, jak dlouho jsem dokázala spát. Zalézala jsem pod peřinu apodřimovala, jako bych chtěla utéct před realitou. Můj malý pokoj byl mým soukromým vesmírem, ve kterém jsem celé dny jen spala aspala…

Tak to pokračovalo asi měsíc, když jsem se jednou vnoci vzbudila ana mobilu, který jsem poslední dobou ignorovala, jsem si všimla nové hlasové zprávy.

Číslo na displeji mi nic neříkalo, ale itak jsem si zprávu poslechla. Ozval se veselý hlas.

„Ahoj, Takako! Jak se máš? To jsem já, Satoru. Volám ti zknihkupectví. Ozvi se mi někdy, prosím. Jejda, zrovna přišel zákazník, tak zatím na shledanou!“

Zamyšleně jsem naklonila hlavu. Satoru? Vůbec jsem netušila, kdo to je. Oslovil mě jménem, tak to asi nebyl omyl. Ajaké knihkupectví?

Knihkupectví. Několikrát jsem si to slovo zopakovala, než mi to došlo.

No ano, strýček Satoru! Kdysi mi vlastně matka vyprávěla, jak strýc převzal knihkupectví, které vDžinbóčó založil můj pradědeček. Sice jsem strýčka asi deset let neviděla – naposledy vprvním ročníku na střední škole –, ale ten hlas bezpochyby patřil jemu.

Zmocnil se mě nepříjemný pocit. Bylo mi jasné, že vtom má prsty moje matka. Otom, že jsem se rozešla spřítelem adala výpověď, jsem řekla jen jí, tak si asi dělala starosti apožádala ho opomoc. To nebude jen tak.

Ve strýčkovi Satoruovi jsem se nikdy moc nevyznala. Připadal mi bezstarostný anevyzpytatelný akaždému do očí říkal, co měl na srdci. Jeho podivínství mě zneklidňovalo.

Jako malá jsem ho měla moc ráda akdykoliv se mnou máma přijela na návštěvu svého rodného domu vTokiu, strýček si se mnou ve svém pokoji hrával. Pak na mě ale přišla puberta ajeho zvláštní lidskost mi přišla otravná. Tak jsem se mu začala nenápadně vyhýbat. Situace se ještě zhoršila tím, že se tehdy nezaměstnaný strýc nečekaně oženil, čímž způsobil příbuzným nepříjemnosti.

Proto jsem po přestěhování do Tokia dělala, jako bych ho neznala, anebyla jsem ho za celou dobu ani jednou navštívit.

Poslechla jsem si hlasovou zprávu adruhý den jsem mu zdráhavě zkusila zavolat. Kdybych to neudělala, měla bych před sebou vidinu zlého démona vpodobě své naštvané matky. Vdobě, kdy jsem začala chodit na základní školu, bylo strýčkovi něco přes dvacet let, teď už tedy musel dávno překročit čtyřicítku.

Zvedl to hned po prvním zazvonění.

„Knihkupectví Morisaki.“

„To jsem já, Takako…“

„No ne!“ zaburácel do sluchátka strýčkův hlas. Byl vdobré náladě jako vždycky. Rychle jsem si mobil dala dál od ucha.

„To je doba, co jsme se neviděli! Jak se máš?“

„No, jde to…“

„Slyšel jsem, Takako, že jsi vTokiu, aještě ses umě ani neukázala!“

„Omlouvám se, měla jsem dost práce…“ zvolila jsem vhodnou výmluvu.

„Ale vždyť jsi dala výpověď, ne?“

Tak náhle přešel na choulostivé téma, že jsem se zmohla jen na souhlasné zamumlání. Pokud byste hledali nějakou známku taktu, ustrýčka byste ji nenašli. Chvilku něco povídal ostarých dobrých časech apak odpálil další bombu.

„Tak jsem si říkal, jestli teď nemáš chuť pracovat, tak co to zkusit umě?“

„Cože?“

Ta nečekaná nabídka mě úplně zaskočila. Strýček ovšem neskončil apokračoval.

„Snájmem aelektřinou si hlavu nedělej. Mně nic platit nemusíš. Byl bych ti moc vděčný, kdybys mi aspoň trochu pomohla sknihkupectvím…“

Vyslechla jsem si, jak se teď strýček Satoru oobchod stará sám, ale každé ráno dochází do nemocnice sbolavými zády, aproto shání někoho, kdo by místo něj knihkupectví otvíral. Soukromí bych měla mít zaručené, jelikož on bydlí až ve městě Kunitači, takže mimo otevírací dobu bych byla vdomě jen já. Ještě před několika lety byl dům obydlený, je tedy vybaven ikoupelnou atoaletou.

Chvíli jsem přemýšlela. Měla bych začít něco dělat, jinak mi brzy dojdou peníze. Jenže jsem nechtěla, aby mi do toho někdo mluvil.

„No, nechtěla bych vás takhle obtěžovat…“ začala jsem se vymlouvat.

Strýček si stím vůbec nelámal hlavu.

„Jak bys mohla obtěžovat! Budu rád, když tu budeš!“

Co na to teta Momoko, souhlasí stím? chtěla jsem se zeptat, ale včas jsem se zarazila.

Vzpomněla jsem si, že ho manželka před několika lety opustila.

Tehdy to mezi příbuznými způsobilo veliký rozruch. Když teta odjela pryč, byl strýček tak skleslý, že se má matka bála, že se snad utrápí.

Když jsem se otom tehdy dozvěděla, bylo mi strýčka pochopitelně líto avůbec mi to nešlo do hlavy. Vždyť se po svatbě ksobě tak měli, teta Momoko měla odjakživa dobré srdce anic nenaznačovalo, že by snad od něj chtěla utéct.

Zatímco jsem si všechno zpětně vybavovala adržela jazyk za zuby, strýček na nic nečekal arozhodl sám. „Takže platí!“

Já pořád váhala, atak jsem mu začala vysvětlovat, že bych měla příliš věcí, ale on odvětil, že uněj vKunitači je místa dost, tak bych si je mohla nechat tam assebou bych si mohla vzít jen kufr. Zdálo se, že předvídá každý můj další tah, jako kdyby hrál šachy.

„Bude to tak lepší ipro tebe, Takako, věř mi!“

Jak mám asi věřit někomu, koho jsem už deset let neviděla?

„Tak já ti to tu půjdu nachystat!“ řekl, aniž by čekal na mou odpověď. Rozloučil se stím, že přišel zákazník, aprostě zavěsil.

Užasle jsem naslouchala tónu ukončeného hovoru.

Odva týdny později jsem stála ve čtvrti Džinbóčó ve stanici metra.

Jak se to stalo? Můj život se zničehonic převrátil naruby.

Když mi později volala matka achtěla vědět, jestli se vrátím knim na Kjúšú, nebo odjedu kSatoruovi, musela jsem zvolit strýčka. Bylo mi jasné, že kdybych se vrátila domů, domluvili by mi svatbu ado Tokia bych se už nevrátila. Nechtěla jsem odjíždět iztoho důvodu, že jen dostat se sem mi dalo tolik práce. Vnímala bych to jako osobní porážku.

Dlouho jsem nikde nebyla, atak jsem zté cesty byla celá rozrušená. Nějak se mi podařilo dokodrcat se metrem do cílové stanice akdyž jsem vyšla na ulici, dopadly na mě sluneční paprsky. Jako by se mezitím, co jsem spala, roční období změnilo vléto. Nebe nade mnou zářilo jasně jako tvář desetiletého chlapečka. Když jsem dávala výpověď, léto se zdálo tak daleko! Trochu jsem posmutněla, protože jsem měla pocit, že mě zradilo ipočasí.

To bylo poprvé, co jsem zavítala do Džinbóčó. Dědečkův dům stál vKunitači, atak doposud nebyl důvod, abych sem chodila.

Stála jsem na semaforu ukřižovatky arozhlížela se kolem sebe.

Vypadalo to tam opravdu zvláštně.

Na hlavní ulici, jak strýček nazýval ulici Jasukuni, totiž stál jeden obchod sknihami za druhým. Knihkupectví byla všude, kam jsem dohlédla.

Obvykle by na jedné ulici stačil jediný obchod sknihami. Tady ovšem většinu obchodů tvořila knihkupectví. Velké nepřehlédnutelné podniky jako Sanseidó aŠosen, ale imalá knihkupectví, která se od nich svým vzhledem výrazně lišila. Líbilo se mi, jak tam všechny ty budovy stály jedna vedle druhé. Řada obrovských kancelářských staveb na protější straně ulice vedoucí na Suidóbaši celkový efekt ještě umocňovala.

Ostražitě jsem přešla křižovatku hemžící se úředníky opolední přestávce avydala se směrem kulici, kde mělo být strýčkovo knihkupectví. Podle jeho pokynů jsem vpůli cesty zabočila aocitla se vmalé uličce zvané Sakura. Tady byly samé antikvariáty. Úplný ráj starých knížek, říkala jsem si.

Vyhřívala jsem se na sluníčku adumala, jak najdu strýčkův obchod, když tu jsem uviděla před jedním zobchodů muže, jenž šel směrem ke mně amával. Měl rozcuchané vlasy, tmavé brýle stlustými obroučkami abyl drobný ahubený jako malý kluk. Na sobě měl kostkovanou košili skrátkými rukávy, plandavé pruhované kalhoty ana nohou sandály. Přesně takhle jsem si strýčka Satorua pamatovala.

„No ne, jsi to ty, Takako?“ řekl súsměvem od ucha kuchu.

Když jsem se přiblížila, všimla jsem si, jak zestárl. Okolo očí se mu vytvořily nepřehlédnutelně hluboké vrásky ajeho kdysi bílá kůže byla překvapivě posetá stařeckými skvrnami. Ovšem jeho oči za brýlemi stále měly mladickou jiskru.

„Vy jste na mě celou dobu čekal před obchodem?“

„Říkal jsem si, že musíš každou chvíli přijít. Navíc jsou tady všude samé antikvariáty, viď? Nechtěl jsem, abys zabloudila, tak jsem čekal, až dorazíš. Pořád jsem vyhlížel holčičku ve školní uniformě, ale ty jsi už dospělá, Takako!“

Jasně že jsem. Když jsme se viděli naposledy, byla jsem vprvním ročníku na střední škole apřijela jsem do Tokia na první výročí dědečkova úmrtí. Od té doby uplynulo už deset let. Kdežto on je pořád ten samý strejda, jak si ho pamatuji.

Už je mu přes čtyřicet apůsobí stejně bezstarostně jako dřív. Slovo „důstojnost“ mu nic neříká. Když jsem si jako puberťačka držela od ostatních lidí trochu odstup, bylo mi jeho chování hodně nepříjemné, protože jsem ho nechápala.

Zahleděla jsem se na knihkupectví, abych tak nezírala na strýčka.

„No teda, tak tohle je ten proslulý obchod, který založil pradědeček?“

Sdojetím jsem si přečetla nápis „Knihkupectví Morisaki – moderní literatura“ na vývěsním štítu. Napadlo mě, jak je úžasné, že strýček obchod provozuje už ve třetí generaci, přitom se svým dědou se nikdy nesetkal.

Tohle knihkupectví fungovalo třicet let, možná idéle. Byla to malá dřevěná jednopatrová budova sprosklenými dveřmi, za kterými se kupily hory knih.

„No, náš první obchod stál původně ve dvacátých letech na ulici Suzuran, ale tam už ho samozřejmě nenajdeš. Řekněme, že tohle je knihkupectví Morisaki číslo dvě.“

„Aha.“

„No, tak pojď dál,“ pobídl mě strýček asám mi vzal kufry dovnitř. Do nosu mě okamžitě praštil zápach zatuchlých knih.

„Smrdí to tu plísní,“ neudržela jsem se, ale strýček se smíchem poznamenal, že by byl radši, kdyby mi to vonělo jako ráno po dešti.

„Kolik tady máte knih?“ zeptala jsem se súdivem.

„No… myslím, že asi šest tisíc.“

„Šest tisíc?“ vyjekla jsem.

„Je to tu malé, víc se jich sem nevejde.“

„Už tak dávno?“



