Jules Verne

OKOLO MĚSÍCE

PODIVUHODNÁ PUTOVÁNÍ

SVAZEK 7

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad: Jaroslav Čermák

Ilustrace: Emil Bayard a A. de Neuville

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4615-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-4616-3 (mobi)

Jules Verne

OKOLO MĚSÍCE

Obsah

ÚVODEM

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA

IV. KAPITOLA

V. KAPITOLA

VI. KAPITOLA

VII. KAPITOLA

VIII. KAPITOLA

IX. KAPITOLA

X. KAPITOLA

XI. KAPITOLA

XII. KAPITOLA

XIII. KAPITOLA

XIV. KAPITOLA

XV. KAPITOLA

XVI. KAPITOLA

XVII. KAPITOLA

XVIII. KAPITOLA

XIX. KAPITOLA

XX. KAPITOLA

XXI. KAPITOLA

XXII. KAPITOLA

XXIII. KAPITOLA

ÚVODEM

Během roku 186… byl celý intelektuální svět v neobyčejném napětí díky odvážnému pokusu, kterému nebyl ve vědeckých letopisech žádný jiný rovný. Členy Gun-Clubu napadla myšlenka spojit se s Měsícem – opravdu s Měsícem, a to vystřelením dělové koule. Hlava celého podniku, předseda Impey Barbicane, se poradil s nejvýznamnějšími hvězdáři Cambridgeské observatoře a ihned začal činit potřebné kroky ke zdárnému provedení tohoto neobyčejného pokusu, který byl většinou kompetentních míst prohlášen za zcela nemožný. Nejprve vypsal veřejnou sbírku, která vynesla kolem třiceti milionů franků, načež se chopil vlastní obrovské práce.

Podle sdělení téže observatoře muselo být dělo určené k vystřelení tohoto projektilu umístěno mezi nultým a 28. stupněm severní nebo jižní šířky, aby mohlo být namířeno na Měsíc při úplňku. Koule musela mít počáteční rychlost dvanáct tisíc yardů[1] za vteřinu. Kdyby byla vystřelena 1. prosince v deset hodin a čtyřicet sedm minut večer, setkala by se s Měsícem za čtyři dny, totiž 5. prosince o půlnoci, a to v okamžiku, kdy se Měsíc nalézá v největší blízkosti Země, to je ve vzdálenosti 86 410 mil.[2]

Hlavní osobnosti Gun-Clubu, předseda Barbicane, major Elphiston, tajemník J. T. Maston a jiní učenci se shromáždili na několika schůzích, kde projednávali otázky tvaru a uspořádání koule, úpravy a zařízení děla i množství střeliva. Bylo ujednáno: 1. Že koule má mít tvar granátu a být zhotovena z hliníku o průměru 108 palců[3] se stěnami 12 palců tlustými o váze 19 250 liber[4]; 2. Že dělo má být tak zvaná Kolumbiada, ze železné litiny délky 900 stop[5] a zapuštěno svisle do země; 3. Že k náboji se použije 400 000 liber střelné bavlny, která pod projektilem vyvine šest miliard litrů plynu a docela snadno ho donese až k povrchu zemské družice.

Po rozhodnutí těchto otázek zvolil předseda Barbicane za pomoci znamenitého inženýra Murchisona příhodné místo na poloostrově Florida, a sice na 27°7′ severní šířky a 5°7′ východní délky. Na tomto místě byly zřízeny celé řady pecí na tavbu železa a s pomocí nejnovějšího pokroku ve slévárenství a strojírenství se podařilo ulít dělo v kolmé šachtě 900 stop hluboké bez jakýchkoliv potíží nade vše očekávání.

Jistý Francouz, dobrodružný Pařížan, ducha stejně čilého jako smělého, se přihlásil s žádostí, aby byl do duté koule uzavřen a spolu s ní na Měsíc vystřelen za účelem výzkumu zemské družice. Tento neohrožený dobrodruh se jmenoval Michel Ardan. Připlul do Ameriky, byl přijat s nadšením, pořádal setkání, nechal se vítězoslavně nosit na ramenou, smířil se s předsedou Barbicanem a s jeho hlavním nepřítelem kapitánem Nichollem a na důkaz tohoto smíření se mu podařilo přinutit oba tyto pány k tomu, aby se s ním dali uzavřít do koule.

Tato úmluva měla šťastný výsledek. Především byla výsledkem nových porad a podoba koule byla změněna v podobu válce s kuželovitým ukončením. Tato vesmírná loď byla opatřena silnými péry a pružnými žoky, které měly zmírnit náraz výstřelu. Opatřili ji potravinami na celý rok, pitnou vodou na několik měsíců a svítiplynem na několik dní. Samočinně působící přístroj vyráběl a dodával potřebný vzduch k dýchání oněch tří cestujících. Současně dal Gun-Club na jednom vrcholu skalního pohoří postavit obrovský dalekohled, aby jím vystřelený projektil mohl být na celé své dráze sledován. Vše bylo připraveno.

Dne 30. listopadu ve stanovenou dobu se za přítomnosti nesmírného davu lidstva provedlo vystřelení dělového náboje do vesmírného prostoru a poprvé od počátku světa opustily tři lidské bytosti zemský povrch a odebraly se do mezihvězdného prostoru, přesvědčeny, že dorazí ke svému cíli. Tito odvážní cestovatelé, Michel Ardan, předseda Impey Barbicane a kapitán Nicholl, měli svou cestu vykonat za 97 hodin, 13 minut a 20 sekund. Z toho vyplývá, že se mohli na povrchu Měsíce ocitnout teprve dne 5. prosince o půlnoci, zrovna v okamžiku, kdy Měsíc dosáhl úplňku, a nikoliv tedy už 4., jak některé dobře informované noviny tvrdily.

Bohužel nastala neočekávaná komplikace při výstřelu z Kolumbiady; zapálením natolik ohromného množství střelné bavlny se totiž ve vzduchu vyvinulo tak ohromné množství kouře a par, že Měsíc pozemským pozorovatelům k jejich veliké mrzutosti zůstal po několik nocí zcela zahalen.

Jeden z nejbližších přátel našich tří cestovatelů, sekretář klubu pan Maston, se odebral s panem Belfastem, ředitelem hvězdárny v Cambridge na Long Peak k pozorovatelně, jejíž dalekohled přibližoval Měsíc asi až do vzdálenosti tří kilometrů. Velevážený tajemník Gun-Clubu měl v úmyslu vesmírnou loď svých odvážných přátel sledovat vlastníma očima.

Na tomto místě byly zřízeny celé řady pecí…

Nahromaděný oblak kouře a par ve vzduchu však překazil veškeré pozorování po celý čas od 5. až do 10. prosince. Už se mělo za to, že se pozorování bude muset odložit až na 3. ledna příštího roku, protože Měsíc vstoupil dne 11. prosince do své poslední čtvrti; ukazoval jen úzký osvětlený výkrojek svého povrchu a nedovoloval sledovat vystřelený dělový náboj. Konečně k všeobecné spokojenosti v noci z 11. na 12. prosince rozehnala silná vichřice oblaka a Měsíc, pokud byl osvětlen, zazářil v plném jasu na temném pozadí oblohy.

Téže noci zaslali J. T. Maston a Belfast z Long Peaku členům observatoře v Cambridgi telegram.

A jaký byl jeho obsah?

Dne 11. prosince, v 8 hodin 47 minut navečer, pozorovali Belfast a Maston ze svého stanoviště dělový náboj vystřelený Kolumbiadou na Stones Hillu, a že z dosud neznámých příčin nedostihl svůj cíl, ale minul ho ve vzdálenosti tak malé, že jej přitažlivost Měsíce ve svém pásmu zastavila; – že původně přímočarý pohyb proměnila v pohyb eliptický, takže teď obíhal kolem Měsíce jako jeho družice.

Telegram dodával, že elementy této nové družice nemohly být dosud vypočítány; – je k tomu potřeba pozorovat hvězdu ve třech různých polohách; kromě toho uváděl, že vzdálenost projektilu od měsíčního povrchu lze určit na 7 200 kilometrů. Telegram končil posléze dvojí domněnkou; buď se projektil následkem přitažlivosti Měsíce k němu pořád víc blíží, až konečně na něj dopadne, nebo se pohybuje v uzavřené eliptické dráze kolem dokola a zůstane v této dráze po všechny věky.

Jaký však bude osud ubohých cestovatelů v jednom i ve druhém případě? Mají s sebou zásoby potravin, které vystačí na nějaký čas; i kdyby cíle svého odvážného podniku dosáhli, jak se vrátí na Zemi? Bude to vůbec možné? Nebo budou schopni dát zprávu pozemským obyvatelům? To byly otázky, které byly probírány v časopisech celou řadou předních současných vědců a velkou měrou napínaly zvědavost veřejnosti.

Ovšem je zde třeba udělat poznámku, jejíž oprávněnost musí připustit všichni badatelé, kteří jsou nuceni k ukvapenému úsudku. Když učenec učiní nové pozorování, k němuž ho vedla pouze vědecká úvaha, musí se mít na pozoru, aby se neukvapil. Protože nikdo není nucen, aby objevil novou planetu, novou kometu nebo družici, a jestliže se v tomto případě zmýlí, potom si sám připočte všeobecný posměch, který utrží. Vždy je proto lépe vyčkat, což měl také udělat netrpělivý J. T. Maston, dříve než pustil do světa zprávu, která podle jeho mínění řekla o tomto podniku poslední slovo.

Skutečně, telegram obsahoval dvojnásobný omyl, který byl objasněn teprve později, a sice: 1. pozorovatelský omyl vůči vzdálenosti projektilu od povrchu Měsíce, protože dne 11. prosince nemohl být spatřen, a to, co J. T. Maston viděl nebo se domníval, že vidí, nemohl být dělový náboj vystřelený Kolumbiadou; 2. teoretický omyl vzhledem k podmínkám samotné koule, která se podle rozumových zákonů mechaniky naprosto nemohla stát oběžnicí Měsíce.

Jen jediná domněnka pozorovatelů na Long Peaku se mohla uskutečnit, totiž domněnka, že by cestující – ačkoliv jestliže ještě byli naživu – mohli počítat s přitažlivostí Měsíce ve svém úsilí dostat se na jeho povrch.

Skutečně, tito stejně odvážní jak inteligentní muži vydrželi hrozný náraz při výstřelu a tématem následujícího vypravování je právě tato vzdušná cesta v jejich podivné lodi, vylíčená s nejpečlivější zevrubností. Toto vypravování potlačí mnohé domněnky a fantazie, ale podá nejpřesnější vylíčení tohoto podniku a postaví do plného světla Barbicaneho vědecké schopnosti, Nichollovu důmyslnou vynalézavost a veselou odhodlanost Michela Ardana.

Kromě toho podá důkaz, že přítel Maston zbytečně mařil čas se svým obrovským dalekohledem a stopoval pouť luny hvězdnými prostorami.

I. KAPITOLA

Od deseti hodin dvaceti minut

do deseti hodin sedmačtyřiceti minut večer

Když udeřila desátá, rozloučili se Ardan, Barbicane a Nicholl se svými četnými přáteli, které na zeměkouli zanechali. Dva psi určení k tomu, aby se na Měsíci rozmnožili, už byli uzavřeni v dělovém náboji. Naši tři přátelé přistoupili k zejícímu ústí ohromné roury v zemi a jeřáb je vytáhl na kuželovitý vrchol náboje.

Tam zvláštním otvorem vstoupili do své hliníkové vesmírné lodě. Lana jeřábu se znovu napjala, načež byl jícen Kolumbiady zbaven posledního trámoví.

Jakmile se ocitl Nicholl se svými druhy v náboji, ihned uzavřel vchod silným poklopem a zevnitř ho pevnými šrouby přišrouboval. Jiné, velmi dobře přiléhající hliníkové desky chránily skleněné průhledy z lodě. Cestovatelé, vzduchotěsně uzavření v kovovém vězení, se ocitli v naprosté tmě.

„Nuže, drazí přátelé!“ zvolal Ardan. „Chovejme se jako doma. Co se mne týče, jsem pro pohodlnou domácnost a zvláště si potrpím na dobrou kuchyni. Musíme si svůj nový byt zařídit co nejlépe a nejpohodlněji. Především nebude na škodu, abychom si jej řádně osvětlili. U všech čertů, vždyť plyn nebyl vynalezen pro krtky!“

To řekl bezstarostný chlapík, škrtl sirkou, poodešel a přistrčil ji ke kohoutku, upevněnému u plynojemu, v němž bylo směstnáno pod značným tlakem tolik uhlovodíku, že by mohl stačit k osvětlení i vytápění lodě na 144 hodin, to je na šest dní a šest nocí.

Plyn chytil plamenem. Vnitřek lodě, takto osvětlený, se objevil jako přívětivý pokojík s pohovkami v kruhu a s okrouhlým stropem. Předměty, které obsahoval, zbraně, nářadí a nástroje byly na stěnách tak upevněny, že se při výstřelu nemohly odtrhnout. Všechna opatření, která lidský důmysl může uskutečnit, byla co nejbedlivěji provedena, aby byl cíl odvážného podniku podle možností dosažen.

Michel Ardan si všechno prohlédl a vyjádřil z ubytování úplnou spokojenost.

„Je to sice vězení,“ pravil, „avšak vězení na cestách, a když budu moci vystrčit nos oknem, podepíšu nájemní smlouvu třeba na celých sto let. Ty se usmíváš, Barbicane? Máš snad něco za lubem? Myslíš si snad, že toto vězení může být naším hrobem? Možná, je to přece jen něco vzácnějšího než rakev samotného Mohameda, která se sice také vznáší ve vzduchu, ale nepohnutě stojí.“

Mezi tím, co Ardan takto mluvil, ukončili Barbicane a Nicholl poslední přípravy.

Nichollův chronometr ukazoval 10 hodin a 20 minut večer, když byli naši tři cestovatelé v dělovém náboji nadobro uzavřeni. Tento chronometr souhlasil až na 1/10 sekundy s chronometrem inženýra Murchisona.

„Přátelé,“ pravil Barbicane, „nyní je 10 hodin 20 minut. V 10 hodin 47 minut pustí Murchison elektrickou jiskru do náboje a v tom okamžiku opustíme zeměkouli. Zbývá nám tedy jen dvacet sedm minut pro náš pozemský pobyt.“

„Šestadvacet minut a třináct sekund,“ doložil důkladný Nicholl.

„Nuže dobrá!“ zvolal Ardan rozmarně, „i za 26 minut se dá ledacos pořádného vykonat. Můžeme mezitím diskutovat o nejdůležitějších filozofických a politických otázkách a pokusit se je rozřešit. Šestadvacet minut dobře využitých má větší cenu než šestadvacet lenivých let. Několik sekund z Pascalova nebo Newtonova života stojí za více než celý život velkého davu hlupáků –“

„No a co z toho vyplývá, věčný mluvko?“ přerušil ho předseda Impey Barbicane.

„Z toho vyplývá, že máme 26 minut,“ odvětil Ardan.

„Již jen 24 minut,“ řekl Nicholl.

„Jestli chceš, pak tedy jen 24 minut, statečný kapitáne,“ odpověděl Ardan, „však za těch 24 minut můžeme protřást všechno –“

„Micheli,“ vpadl Barbicane, „budeme mít na cestě dost času k poslouchání tvé moudrosti, nyní pomýšlejme na nejdůležitější věci, a to je zajisté náš odlet.“

„Copak nejsme s přípravami hotovi?“

„Jsme; ale nebude na škodu, abychom ještě promysleli, co všechno by mohlo zmírnit první náraz.“

„Copak nejsou stěny vystlány žoky, naplněnými vodou, a opatřeny ocelovými péry, aby se jejich pružností zeslabil náraz?“

„Doufám, že to zcela vystačí, Ardane,“ odvětil Barbicane přívětivě, „avšak opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Podívejme se na toho blázna!“ rozkřikl se Ardan. „On doufá, mluví o opatrnosti, a nyní, když jsme již stěsnáni jako sledi v sudu, přepadají ho bázlivé vrtochy. Zatraceně, už se chci odtud konečně hnout!“

Lana jeřábu se znovu napjala…

„To se snadno řekne, ale poruč si,“ usmál se Barbicane.

„Máš pravdu,“ řekl Ardan, „nejde to. Jsme ve vlaku a výpravčí zahvízdá teprve za 24 minut.“

„Za 20 minut,“ opravil Nicholl.

Naši tři cestovatelé se po několik okamžiků dívali jeden na druhého. Potom začali ještě jednou všechny s nimi uzavřené předměty prohlížet.

„Všechno je na svém místě,“ řekl Barbicane. „Nyní se jedná jen o to, jak se nejlépe umístit, abychom vydrželi náraz při výbuchu. Není lhostejné, jak se uložíme, pro každý případ se uložme tak, aby nám krev příliš nestoupla do hlavy.“

„Ano,“ potvrdil Nicholl.

„Zkrátka,“ doložil Ardan, připravený následovat příkladem svoji radu, „postavme se na hlavu vzhůru nohama jako klauni ve varieté!“

„Nikoliv, položme se raději na bok,“ řekl Barbicane, „tak nejsnáze odoláme nárazu.“

„Mějme však na zřeteli, že jakmile projektil poletí, je bezmála úplně jedno, jestli jsme uvnitř nebo venku.“

„Jen když je to ,bezmála‘ úplně jedno, jsem spokojen,“ prohodil Michel Ardan.

„Nuže, souhlasíte se mnou, Nicholle?“ ptal se Barbicane.

„Zcela,“ odvětil kapitán; „ještě máme třináct a půl minuty.“

„Ten Nicholl není snad ani člověk,“ podotkl Ardan, „to je hotový chronometr se sekundovou ručičkou na opakování s osmi dírkami.. .“

Oba společníci již Ardana neposlouchali, ale dělali poslední opatření s neuvěřitelnou chladnokrevností. Podobali se dvěma cestovatelům z povolání, kteří nastoupili do vagonu a snaží se tam nyní co nejpohodlněji ubytovat. Věru, člověk ani neví, z jaké látky je srdce Američanů, že ani před tím největším nebezpečím netrne.

Vnitřek projektilu.

V dutině projektilu byly tři nízké a pevné postele. Nicholl a Barbicane je postavili doprostřed pohyblivé podlahy a tam se měli všichni uložit krátce před výstřelem.

Ardan však neměl stání, lehal a vstával, štěbetal se svými společníky a se psy Dianou a Satellitem, jimž, jak vidíme, se dostalo před nastoupením cesty cti získat významná jména.

„Pozor, Diano, pozor, Satellite!“ zavolal na psy, „jestlipak, pejskové, víte, že máte měsíční hafany seznámit s ušlechtilým plemenem pozemských ohařů? To vám povídám, ať neděláte svému psímu pokolení hanbu! Namouvěru, jestli se zase jednou vrátím dolů na Zemi, vezmu si několik štěňat nového budoucího měsíčně-zemského psího pokolení s sebou; budou na Zemi dělat značný rozruch!“

„Jen jestli tam jsou nějací psi,“ namítl Barbicane.

„Je jich tam dost,“ tvrdil Ardan, „tak jako i koní, krav, ovcí a kuřat. O co se vsadíme, že tam najdeme kuřata?“

„Sto dolarů na to, že tam žádná nejsou,“ odvětil Nicholl.

„Platí, kapitáne,“ řekl Ardan a popadl ho za ruku. „Ale ať neprohraješ jako s prezidentem, proti kterému jsi už prohrál tři sázky, a to, že se sešel dostatečný kapitál k tomuto podniku, že se podařilo ulít dělo a dále že byla Kolumbiada nabita bez nebezpečí, to je 6 000 dolarů.“

„Ano, prohrál jsem,“ řekl Nicholl. „Máme teď 10 hodin, 37 minut, 6 sekund.“

„Dobrá, kapitáne. A za čtvrt hodiny vysázíš nových 9 000 dolarů předsedovi, 4 000, protože Kolumbiada nepraskla, a 5 000, protože se projektil vznese výš než deset kilometrů od Země.“

„Mám dolary,“ odpověděl Nicholl a uhodil si na kapsu, „zaplatím rád.“

… škrtl sirkou, poodešel a přistrčil ji ke kohoutku…

„No, to je pravda,“ řekl Ardan, „máš rád pořádek a v té věci bych se od tebe mohl něčemu naučit. Ale dovol, abych ti řekl, že všechny ty sázky jsou pro tebe velmi málo výnosné.“

„A proč?“ tázal se Nicholl.

„Protože když vyhraješ v případě, že se Kolumbiada roztrhne, nebude tu ani projektil, ani Barbicane v něm, aby ti sázku vyplatil.“

„O to je postaráno,“ vysvětlil Barbicane suše, „sázka je uložena v Bank of Baltimore, a jestli se stane nějaká nehoda Nichollovi, připadne výhra jeho dědicům.“

„Ó, vy praktické hlavy,“ zvolal Ardan, „mně nezbývá nic, než abych se vám obdivoval.“

„Deset hodin čtyřicet dva minut,“ připomněl Nicholl.

„Už jenom pět minut!“ podotkl Barbicane.

„Ano, jen pět kratičkých minut!“ dodal Ardan. „A my jsme uzavřeni v projektilu, na dně děla devět set stop dlouhého, a pod námi v dělu leží 400 000 liber střelné bavlny, což je tolik jako 1 600 000 liber střelného prachu; a přítel Murchison s chronometrem v ruce, se zrakem upřeným na ručičky a s prstem položeným na elektrický přístroj, počítá sekundy a již brzy nás vystřelí do nekonečného vesmírného prostoru.“

„Dost, Micheli,“ řekl vážně Barbicane. „Připravme se; jen několik sekund nás dělí od vznešeného okamžiku. Podejme si ruce, přátelé!“

„Ano, podejme,“ zvolal Ardan, víc pohnutý, než na sobě nechal znát. Tři hrdinové spojili ruce k poslednímu stisku.

„Bůh nás ochraňuj!“ řekl pobožný Barbicane.

Ardan a Nicholl si lehli na postele.

„Deset hodin, čtyřicet sedm minut!“ šeptal kapitán.

Tedy ještě dvacet sekund! Barbicane zhasl rychle plyn a položil se vedle svých společníků.

Nastalo hrobové ticho, přerušované jen sekundovým tepáním chronometru.

Najednou pocítili strašlivý náraz a projektil, hnaný 6 miliardami litrů plynu, vzniklého zapálením střelné bavlny, se vymrštil do mezihvězdného prostoru.

II. KAPITOLA

První půlhodina

Jak to dopadlo? Jaký účinek měl tento obrovský náraz nadělový náboj? Osvědčil se důmysl inženýrů, kteří ho zhotovili? Byl náraz dost zeslaben účinkem pružných per, čtyř odrážek, vodních žoků apružných polštářů? Vydrželi cestovatelé úžasnou počáteční rychlost 11000 metrů, jíž by bylo možné proletět Paříží nebo New Yorkem zajednu vteřinu? Takové apodobné otázky si kladly tisíce atisíce svědků tohoto vzrušujícího ajedinečného okamžiku. Pro samou úzkost pro osud dobrodruhů uzavřených vnáboji zapomněli najejich vlastní cíl. Akdyby někdo zpřítomných diváků, například sekretář Maston, se mohl alespoň namalou chvilku podívat donitra projektilu, co by tam uviděl?

Vtu chvíli nic. Dosud vněm panovala naprostá tma. Válcovité akuželovité stěny se výborně osvědčily, nebyly pozorovány žádné trhliny, žádné prohnutí nebo stlačení. Obdivuhodný projektil nedoznal vmocném žáru vzníceného náboje žádné změny, aniž by se rozpustil valuminiový déšť, jak se odborníci obávali.

Uvnitř projektilu způsobil náraz celkem jen málo nepořádku. Několik předmětů bylo sice prudce vyhozeno kestropu, ale nejdůležitější nástroje se ani nepohnuly zmísta.

Napohyblivé podlaze, sražené poroztrhnutí dolních vodních žoků, znichž unikala voda, až ksamé spodní stěně koule, ležela bez hnutí tři lidská těla. Dýchali ještě Impey Barbicane, Nicholl aMichel Ardan? Nebyl projektil vlastně už jen kovovou rakví unášející tři mrtvoly donekonečného vesmíru?

Několik minut povýstřelu se jedno tělo pohnulo; zdvihlo ruku, potom hlavu akonečně se mu podařilo pokleknout. Byl to Michel Ardan. Ohmatal se, odkašlal si hezky hlasitě azvolal:

„Hle, Michel Ardan stále celý! Ale jak to asi vypadá stěmi druhými?“

Srdnatý Francouz chtěl vstát, ale nebyl sto, aby se udržel nanohou. Hlava mu šla kolem akrev vehnaná domozku mu zalila oči tak, že neviděl. Byl jako opilý.

„Brr!“ zakřičel, „mám pocit, jako bych vypil dvě láhve burgundského, jenže tohle pití je méně příjemné!“

Potom si promnul čelo aspánky azačal křičet silným hlasem:

„Nicholle! Barbicane!“

Poslouchal úzkostně. Žádná odpověď. Ani nejslabší dýchání jeho společníků neprozrazovalo, že jsou ještě naživu. Opakoval tedy volání, avšak opět nadarmo. Všude bylo ticho.

„Učerta!“ rozčiloval se, „vždyť se zdá, jako bychom sletěli pohlavě zpátého patra! Ale co škodí,“ doložil sdůvěrou, „když se jeden Francouz mohl dostat alespoň nakolena, dostanou se přece dva Američané nanohy. Nuže, posviťme si nato!“

Ardan cítil, jak se mu životní síla opět zcela vrací. Krev se utišila apomalu se vracela doběžného oběhu. Pozvedl se nanohy acítil se už vúplné rovnováze. Vytáhl tedy zkapsy sirku, zapálil ji arozžehl plyn. Plynojem byl zcela neporušen. Plyn neunikl. Ostatně už ijeho zápach by ho vtomto případě prozradil aMichel Ardan by jen tak jednoduše neškrtl sirkou vovzduší naplněném vodíkem. Plyn smísený se vzduchem vtřaskavou směs by vybuchl adokonal možná to, co otřes nedokázal. Když byl hořák rozsvícen, rozhlédl se Ardan posvých přátelích. Jejich těla ležela přes sebe jako dvě mrtvoly, Nicholl nahoře, Barbicane dole. Ardan zdvihl kapitána, položil ho napohovku azačal ho silně třít. Touto rozumně prováděnou masáží se Nicholl vzpamatoval, otevřel oči avokamžiku nabyl svou obvyklou chladnokrevnost. Chopil se Ardanovy ruky, rozhlédl se kolem sebe aotázal se:

„Aco Barbicane?“

„Jen strpení,“ odpověděl Ardan pokojně, „hezky jeden po druhém. Začal jsem stebou, Nicholle, protože jsi ležel nahoře, nyní přijde řada naBarbicaneho.“

Ardan aNicholl položili předsedu Gun-Clubu napohovku. Zdálo se, že utrpěl více než oba jeho přátelé. Krvácel, ale Nicholl se přesvědčil, že krev pochází ze slabého poranění narameni. Byla to pouhá odřenina, kterou pečlivě obvázal.

Avšak přece jen trvalo dost dlouho, než se Barbicane vzpamatoval, což jeho přátele velice znepokojovalo. Nepřestávali ho třít.

„Už opět dýchá,“ pravil Nicholl radostně apřiložil ucho najeho hruď.

„Ano, dýchá jako člověk, který si trochu zvykl natuto každodenní práci. Jen třeme, Nicholle, drhněme dál!“

Aoba amatérští lékaři se měli kesvému dílu tak čile, že se konečně Barbicane vzpamatoval. Otevřel oči, vztyčil se, chopil se rukou obou přátel aprvní jeho otázka byla:

„Nicholle, letíme?“

Nicholl aArdan nasebe pohlédli, protože vskutku dosud natuto skutečnost ani nepomysleli. Jejich první starost se totiž týkala cestujících, anikoliv jejich vesmírné lodi.

„Nuže, Ardane, letíme?“ opakoval Barbicane.

„Nebo snad také pěkně apokojně ležíme naFloridě?“ připojil Nicholl.

Najednou pocítili strašlivý náraz, aprojektil,

hnaný 6 miliardami litrů plynu, … se vymrštil…

„Nebo nadně Mexického zálivu,“ dodal Ardan.

„To by bylo!“ zvolal předseda Barbicane.

Tyto dvě domněnky obou druhů ho ihned přivedly kúplnému vědomí.

Buď jak buď, ale vtomto okamžiku nebylo možné ostavu projektilu nic říci. Jeho zdánlivý klid aúplná uzavřenost před vnějším světem zabraňovala odůvodnění jakékoliv domněnky. Možná, že projektil letěl kMěsíci, možná také, že pokrátkém vzletu padl nazpět kZemi asnad doMexického zálivu, což pro malou šířku Floridského poloostrova bylo pravděpodobné.

Otázka byla vážná ajejí rozřešení velmi zajímavé. Bylo třeba ji co nejdříve rozluštit. Barbicane, který brzy nabyl vědomí avlády nad tělem, vstal anaslouchal. Venku bylo úplné ticho. Avšak silné hvízdání stěn vesmírného korábu mohlo přehlušit veškerý zvuk přicházející ze Země. Jedna okolnost Barbicaneho ihned překvapila. Teplota uvnitř projektilu podstatně vzrostla. Prezident vytáhl zpouzdra teploměr azjistil, že ukazuje 45stupňůCelsia.

„Ano,“ zvolal, „ano, my letíme! Toto náramné horko vychází ze stěn lodě! Je způsobeno třením povrchu projektilu ovzduch. Toto teplo brzy přestane, protože jsme již dosáhli prázdnoty nad zemskou atmosférou, anamísto tepla, jímž se div nedusíme, nastoupí brzy krutá zima.“

„Jakže?“ tázal se Ardan; „podle tvého mínění, Barbicane, jsme tedy již zahranicemi zemské atmosféry?“

„Nejsou otom žádné pochybnosti, Micheli. Poslyš! Nyní máme deset hodin padesát pět minut. Odrazili jsme odZemě před 8 minutami, akdyby naše počáteční rychlost nebyla zmenšena odporem vzduchu, bylo by 10 sekund stačilo kproběhnutí 20 kilometrů, až dokterých sahá zemská atmosféra.“

„Přesně tak,“ dodal Nicholl, „okolik počítáte se snížením rychlosti odporem vzduchu?“

Diana aSatellit.

„Otřetinu,“ odpověděl Barbicane. „Toto snížení rychlosti je značné, avšak mé výpočty vedou ktomuto výsledku. Nuže, jestliže byla naše počáteční rychlost 11000 metrů, zmenšila se vzemské atmosféře na7332 metry, atak jsme již vkaždém případě minuli hranici atmosféry a–“

„Aproto,“ dodal Ardan, „prohrál přítel Nicholl obě své sázky: 4 000 dolarů, že se dělo neroztrhlo, a5 000 dolarů, že se projektil vznesl výš než 10 kilometrů. Anyní, Nicholle, plať!“

„Budiž,“ odpověděl kapitán, „nejdřív se přesvědčíme apak budu platit. Možná, že má Barbicane pravdu aže jsem ztratil svých 9 000 dolarů, avšak mám také svou domněnku avýhra není ještě zcela rozhodnuta.“

„Jakou máš domněnku?“ zeptal se Barbicane živě.

„Domněnku, že zté či oné příčiny nebylo zděla ani vystřeleno aže jsme vůbec ještě ani neodletěli.“

„Ihrome, kapitáne, to je domněnka, která je hodna tvého mozku! Nemá žádný závažný podklad! Copak jsme se při nárazu málem neutloukli? Copak jsem tě nevzkřísil? Acopak prezident neutržil krvavou ránu při odletu?“

„Dobře, dobře, Micheli,“ stál nasvém Nicholl, „jen ještě jednu otázku.“

„Ven sní, kapitáne!“

„Slyšel jsi při odletu nějakou ránu, která by při tom výstřelu zajisté musela být ohromná?“

„Neslyšel,“ odpověděl Ardan, zcela překvapen, „namouvěru, neslyšel jsem nic.“

„Avy, Barbicane?“

„Také jsem nic neslyšel.“

„No tedy?“ tázal se Nicholl.

„To je pravda!“ bručel předseda mrzutě, „avšak proč jsme tu ránu neslyšeli?“

„Podívejme se nejdříve, kde jsme se to ocitli,“ řekl konečně Barbicane, „aotevřme okenici.“