© 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Nora Nimrichtrová, 2024

Cover © Jeannine Schmelzer, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4819-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-4820-4 (mobi)

přeložila Nora Nimrichtrová

Pro všechny, kdo občas neví, kam patří,

nebo si myslí, že nejsou dost dobří.

Pro PJs – nikdy jsem neměla lepší kamarádky

a kamarády, než jste vy.

Patříte do mé rodiny.

Milé čtenářky a milí čtenáři,

nejdřív malé připomenutí: toto je druhý díl. Ačkoliv se mění ústřední dvojice, linka příběhu se plynule a chronologicky prolíná všemi svazky série. Proto je není možné číst na přeskáčku nebo nezávisle na sobě. Tonoucí duše navazují na první díl Velké naděje.

Vzadu v knize najdete poděkování a stejně jako v prvním díle slovníček s nejdůležitějšími lékařskými pojmy.

Fakta z medicíny jsem použila podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a konzultovala s odborníky. Pokud se přece jen do textu vloudila chyba, bylo to samozřejmě neúmyslné, chybujeme všichni. Potěší mě, když kontaktujete nakladatelství, aby ji mohli opravit.

Mám radost, že jste si právě vybrali i příběh Mitche a Sierry. Přeji vám příjemně strávený čas s knížkou a nádherné chvíle v Nemocnici Whitestone.

Děkuji vám za vaši trpělivost a podporu.

Vaše Ava

Soundtrack

Dark Four Door – Billy Raffoul

Satellite (Acoustic) – Charlotte OC

Hearts (Acoustic) – Jessie Ware

Not Who We Were – Em Beihold

How to Save a Life (Cover) – Shelby Park

Broken – Jonah Kagen

Let’s Hurt Tonight – One Republic

Lost (Acoustic) – Jonathan Roy

Keep You Dry – Juke Ross

Lost For Words – Plested

Fallible Creatures (Acoustic) – Scott Quinn

The Scientist (Cover) – Gabriella

I Don’t Want To Lose You – Luca Fogale

You Say – Lauren Daigle

Long Time – Wild Rivers

Sola – Luis Fonsi

I’ll Be Good – Jaymes Young

Tread Lightly – Forest Blakk

What If – Rhys Lewis

You Be Love (Acoustic) – Billy Raffoul

Sweetest Thing – Allman Brown

Half Light – Banners

Sorry – Halse

1. kapitola

Sierra

Takové to tedy je, když má člověk strach. Ne o sebe ani o svůj život, ale o život druhých.

Myslela jsem si přitom, že vím, co znamená se bát, vždyť mě strach provázel celý život a nikdy mě tak docela neopustil. Neustále jsem měla obavy, že nezvládnu studium a selžu – především v práci – a že nikdy nenajdu své místo mezi lidmi; že se budu životem jen tak potácet. Že nedokážu být dost dobrá. Že nedokážu být pro ostatní důležitá. Dostatečně hodnotná.

Že na to prostě nebudu mít.

Strach, že se sama sobě ztratím dřív, než se najdu.

Ale tohle – tohle je něco jiného. Strach, který není jen pouhé slovo, věrný stín, tupá bolest v žaludku nebo lehké svírání. Ne, tenhle mi svírá plíce a drtí vnitřnosti. Brání srdci, aby dál tlouklo. Tohle je docela určitě pocit, který předčí všechna slova.

A zatímco mě vtahuje do svého víru, hlavou mi bleskne: To přece nemůže být pravda.

Co se to tady stalo? Jak a proč? Chtěly jsme jít s Laurou domů, měly jsme dobrou náladu a užívaly si, že je konečně zase zpátky mezi námi. Že ji problémy s Nashem a všechna ta hrůza potom nesemlely, nemá trvalé následky a žebro jí srostlo.

Loudaly jsme se k výtahu, ze kterého Ian vystoupil přesně v okamžiku, kdy jsme odbočily za roh. V tu samou chvíli chtěl dovnitř nastoupit Nash, Mitch a pár ošetřovatelů, aby co nejrychleji dopravili nového pacienta na sál. Ještě nebyli úplně uvnitř, dveře se dosud zcela nezavřely, když nám náhlý výbuch vyrazil vzduch z plic a náš svět rozmetal úplně na kusy.

A teď, o pár vteřin později, těkám očima kolem, mám v hlavě prázdno a nevím, kam se vrhnout nejdřív.

Ian leží v bezvědomí na zemi pokrytý prachem. Z reproduktorů drnčí hlášení, ale já nerozumím jedinému pitomému slovu, protože se to neustále přerušuje a moje myšlenky jsou příliš hlasité. Připadá mi, jako by můj mozek jel na autopilota, aby vůbec mohl fungovat a já na místě nezkolabovala. Cítím se jako ochrnutá – i když jsem už Lauru odstrčila stranou a vnímám, že kladu nohu před nohu. Že jdu. Rychleji a rychleji.

Běžím vstříc zmatku, do náruče toho všepožírajícího strachu, jehož chechot slyším i v nejskrytějším koutku své duše. A je to zvláštní, protože dosud jsem uvažovala racionálně vždycky já a usměrňovala Lauru. Nedovolila jsem si jednat impulzivně, protože jsme zatím nevěděly, co přesně se stalo a jaké nám hrozí nebezpečí. Ale když vyslovila Mitchovo jméno a jména všech ostatních, začalo ve mně doutnat podezření, že tohle není jen tak ledajaká nehoda. Jména zraněných napovídala, že se nás to víc než osobně dotýká – a výbuch pro nás může mít fatální následky…

Ta rána mi doznívá v uších ještě teď a vzduch plný kouře, který neustále vdechuju, mě dráždí ke kašli. Laura už je dávno někde u výtahu.

Zastavím se těsně za ní, právě když pokleká k Ianovi, aby ho prohlédla, a já nechápu, jak to dokáže. Nechápu, jak může dát Ianovi – ačkoliv je to logické, protože byl první na ráně – přednost před Nashem. Jeho zbědovaný stav mě přinutí ztěžka polknout, pak konečně otevřu přimhouřené slzící oči a pořádně si prohlédnu dosud otevřený výtah.

Zalapám po dechu, zakryju si pusu a nos halenou, protože ke mně zavane štiplavý zápach, který nedokážu nikam zařadit.

Ať už to bylo cokoliv, ten výbuch zdemoloval skoro celý vnitřek výtahu. Většina zářivek je zničených, všude kolem se válí střepy, zbývající světla v nepravidelném rytmu divoce poblikávají a občas vylétávají jiskry. Všichni, co nastoupili do výtahu, tu leží bez hnutí na zemi nebo jsou někde zaklínění.

Lishu, ošetřovatelku z urgentu, to odhodilo k východu a její tělo brání dveřím se zavřít. Náhle se sklapnou a lehce Lishu stisknou, pak se okamžitě rozletí a znovu sevřou a já civím na tohle hrůzné divadlo a nedokážu se vzpamatovat.

Tolik sutin, tolik střepů, krve a chaosu. „Ach, můj bože,“ vydechnu a hned vzápětí se znovu rozkašlu.

Chci se postarat o Lishu, zjistit, jak na tom je, jenže vtom si všimnu ohně, který se podezřele rychle vznítil v zadní části výtahu a vydává pořád víc kouře. O jedovatých výparech nemluvě.

„Do prdele!“ zakleju a Laura ke mně přiskočí.

„Sierro, nesmíme se…“ začne, ale při pohledu na Nashe se jí zlomí hlas. Když zahlédne oheň.

Zhroutit.

Poddat bolesti.

Přestat ovládat.

Jsem si jistá, že něco takového chtěla právě Laura říct, protože zaslechla, jak nadávám. Ale když spatří celý rozsah katastrofy a uvidí Nashe, zaklesnutého v bezvědomí vpředu po levé straně mezi převráceným lehátkem a dveřmi, dojde jí to.

Kde je Mitch? Proč ho nikde nevidím? Že by nakonec přece jen nenastoupil? Sakra, kouř je pořád hustší a slzící oči mi brání pustit se do práce. Musím dovnitř, ale předtím by jedna z nás měla zastavit ten požár.

Laura zašeptá Nashovo jméno, sevře ruce v pěst a já vím, jak moc chce za ním. Ale lékařka v ní zvítězí, na jednu dvě vteřiny přimhouří oči a důrazně pronese to, co mi už taky jasně došlo. „Takhle se nikam nedostaneme, nejdřív musíme uhasit oheň. Sežeň deky. Sněhový hasicí přístroj nemůžeme použít, protože s ním neumíme zacházet a při troše smůly bychom si mohly poškodit dýchací cesty, zvlášť ve výtahu. Vzadu je ještě jeden práškový, ale ten může znečistit rány a to by znamenalo problém. O Iana je jakž takž postaráno.“ Sype ze sebe všechny své postřehy a nápady, a i když to všechno vidím taky, nepřerušuju ji. Laura to určitě dělá proto, aby neztratila soustředění. Tak jen přikyvuju, zatímco přichází první pomoc. „Než se vrátíš, postarám se o Lishu a pokusím se odstranit ty sutiny. Jinak se k nim nedostaneme,“ pokračuje Laura a já udělám tu chybu, že ještě se ještě jednou upřeně zadívám do výtahu… A v tu chvíli spatřím Mitche. Vidím jen jakési stíny a obrysy, ale jsem si jistá, že je to on. Uvnitř. Jeden hlásek ve mně brebentí, že je to přece logické a jasné; ale druhý, který doufal, že je to omyl, právě zoufale oněměl.

Ne! Já…

„Sierro!“ procedí Laura mezi zuby a chytí mě. Přitom jsem si ani neuvědomila, že jsem se pohnula. Že se proti ní deru dovnitř a to ne jsem si jen nepomyslela, ale vykřikla nahlas. A že ještě pořád křičím. Němě. Protože nemůžu dýchat, zase se zkroutím kašlem.

„Ten požár,“ zopakuje a já vyrazím. Znovu mě žene strach, ale tentokrát mě neochromuje. Mé váhání nebylo dlouhé, ale stálo nás cenné vteřiny. Obralo to o ně naše kamarády…

Na urgentu bleskurychle popadnu resuscitační batoh včetně hasicích dek.

Alarm se postupně stal podkresovou hudbou a chodba se změnila v mraveniště. Hemží se tu stále víc lidí, přibíhá další personál. Překřikují se, spěchají po schodech nám pomoct a zvládnout nápor na urgentu. Aby se – případně – dala provést evakuace.

Když jsem zpátky u výtahu, Iana právě přenášejí a napojují na monitor EKG. Za chvíli, jakmile ho vynesou z nebezpečného prostoru, ho připojí na kyslík. Mezi desítkami ošetřovatelů a lékařů zahlédnu doktora O’Learyho a Granta, který právě s klením a supěním pomáhá stabilizovat Lishu. Pak konečně můžeme s Laurou do výtahu, jehož dveře se pořád hlučně otvírají a zavírají, a já začínám dusit oheň protipožární dekou. Plameny mezitím požírají všechno, co může hořet. Dokonce i Mitchovo oblečení. Ale tu myšlenku okamžitě rázně zaplaším, protože by mě jinak úplně ochromila.

Kouř je hustý, viditelnost stále špatná, ale mně je to fuk. Pokračuju, lije ze mě pot a škrábe mě v krku, až konečně nezbývá ani plamínek, ani jiskra. Zvládla jsem to.

Oheň je pryč a s ním i největší ohrožení. Tedy kromě spousty jedovatých výparů, které právě vdechujeme. Hodila by se maska, tu bychom měli mít všichni, protože pouhá navlhčená látka nestačí. Na prvním místě musí být vlastní ochrana – tak nás to vždycky učili. Jen teď zrovna tohle neplatí. Nepůjdu shánět masku, nemůžu, ať se to zdá jakkoliv nedbalé a nerozumné.

Sípám. Odhodím deku do rohu a kašel mi rve plíce na cucky. Laura už je u Nashe a pokouší se ho vyprostit. Mluví s ním a já vidím, jak v ní zápasí srdce s rozumem.

Chápu to. Protože poprvé cítím to samé. Tu vnitřní rozpolcenost. Všechno ve mně chce spěchat za Mitchem. Přitom tu leží člověk v kritickém stavu v kaluži krve, napůl zavalený konstrukcí lehátka, a vedle něj George, který s námi dnes půl dne sloužil a byl nám obrovskou oporou. Laura ani já jsme s ním zatím moc nepřišly do styku, byl stále na urgentu a naše služby se zřídka překrývaly. Býval spíš tichý, někdy trochu bručoun, ale nikdy nezdvořilý a odváděl skvělou práci. Znám ho. Je to kolega. Do prdele…

Potím se, otřásá mnou zimnice a mám pocit, že se asi zblázním. Připadá mi, že už jsme tu celou věčnost. Jako bychom účinkovaly ve zpomaleném záběru, zatímco všechno kolem nás se hroutí a rozpadá. Přitom to celé trvá jen pár minut. Vteřin.

Jen několik okamžiků.

„Přišla jsem nejrychleji, jak to šlo,“ slyším říkat někoho vedle sebe, a aniž bych se otočila, vím, že je to Zeenah. Její vlídný, uklidňující hlas je nezaměnitelný. Kromě toho jako jediná dokáže zachovat chladnou hlavu, když jde všechno do háje.

„Postarej se o George a zavolej někoho k tomu pacientovi,“ řeknu a doufám, že to nezní příliš příkře nebo přezíravě, vždyť Zeenah je zatraceně dobrá a sama ví, co a jak má dělat. Ale já se teď nemůžu rozptylovat, chci se postarat o Mitche. Musím se dostat k němu a je mi jedno, co si o mně kdo bude myslet. O mně jako o člověku. O lékařce.

Je mi to fuk.

Zakopnu o nějakou tyč, zavrávorám, ale to je taky jedno. Doplížím se k Mitchovi a nějak se mi podaří u něj mezi všemi těmi troskami pokleknout. Ztěžka polknu, když rukou mimovolně nahmátnu krk pacienta vedle mě, jehož chtěli dopravit na sál a zachránit. Kterého nakládali do výtahu.

Žádný tep.

A nejen to. Má vytřeštěné oči, roztrženou půlku obličeje a tělo skoro celé pohřbené pod lehátkem. Jeho stav byl kritický už předtím, ale teď?

Neměl šanci.

„Je mrtvý,“ řeknu a vím, že mě Zeenah slyšela, protože zaslechnu: „Dobře.“ Koutkem oka zaznamenám její klidné a profesionální pohyby, když zkoumá Georgeova zranění.

Potom se zase zcela soustředím na Mitche. Ještě jednou zakašlu, promnu si oči a hned si uvědomím, že to byla chyba, protože mi chvilku trvá, než dokážu zaostřit a prohlédnout si ho. Tenhle výtah, smrad a štiplavý vzduch jsou jako vězení. Jako tlama příšery, která nás hrozí všechny pozřít.

Se zběsile tlukoucím srdcem nahmatám jeho puls a kontroluju, jestli dýchá – přitom sama musím okamžitě na chvíli zadržet dech. Jinak to nejde.

A když konečně cítím bušení jeho srdce, když vidím zvedající se hruď, nedokážu potlačit úlevný vzdech. Ulehčením skoro přepadnu dopředu. Nejraději bych Mitche objala a současně seřvala.

Žije.

Tluče mu srdce.

Přitom Mitche moc nemusím. Je ještě takový usmrkánek. Rozčiluje mě a vytáčí.

Ale kdyby teď umřel, nezáleží na tom jak nebo proč, přísahám, že bych jeho duši přivedla zpátky, ať už by byla kdekoliv – a zabila ho znovu. Protože se mnou tohle dělá. Protože mi nahnal tak strašný strach.

Přivedu ho zpátky… To rozhodnutí mi vlije sílu do žil, vrátí mi soustředění, které potřebuju, abych neselhala.

Mitch má zavřené oči a je v bezvědomí. Kdybych neviděla všechny ty sutiny kolem, krev a rány, byla bych přesvědčená, že pokojně spí.

Když si uvolním potřebný prostor a začnu ho vyšetřovat, kalhoty na kolenou mi zvlhnou. Asi úplně nasákly krví a špínou. K tomu cítím, jak se mi do nich bolestně zadírají odštěpky a střepy.

Na tom nezáleží. Na ničem z toho.

„Potřebuju pomoc! Nosítka, kanylu…“ vypočítávám, když se na chvilku otočím a snažím se zplna hrdla překřičet neskutečný hluk okolo. Nemám tušení, jestli mě někdo slyšel.

Lishu odvezli na ošetřovnu, takže se Laura s Grantem a dalším lékařem bez problémů probojují k převrácenému lehátku a konečně to kovové monstrum vyprostí. V převládajícím zmatku je ve výtahu pro tolik lidí příliš těsno a navíc zakouřeno. Co nejrychleji teď vynášejí Nashe, s největší pravděpodobností na sál nebo přinejmenším na CT, podle rozsahu zranění. MRI se dá udělat dodatečně, kdyby byla nutná další diagnostika.

EKG u George začíná náhle vynechávat. Je nutné použít defibrilátor, abychom dostali Georgeovo srdce pod kontrolu. „Všichni pryč!“ zvolá Zeenah a já odvrátím hlavu, nedokážu přihlížet a stydím se za to. Jedna věc je ošetřovat jiné, cizí lidi a druhá zachraňovat ty, které známe a máme rádi. To z jedné věci dělá dvě úplně rozdílné. Racionální přístup se mění na citovou záležitost. Která se člověka vnitřně dotýká. Pak to začne opravdu hodně bolet.

Ztěžka polknu, několikrát zamrkám a dál vyšetřuju Mitche. Kouř tady uvnitř se rozptyluje rychleji, než jsem čekala, a tak už nemusím tak často a silně kašlat. Rozeznávám pořád víc detailů a skoro si přeju, aby to tak nebylo. Protože při tom pohledu se mi na chvíli zastaví srdce. Z úst se mi hrnou nadávky a nemůžu popadnout dech. Vteřinu, druhou… Teprve pak jsem zase konečně schopná jednat.

Mitch má těžké popáleniny. Než jsem stihla uhasit oheň, chytila mu halena, požár ji požral svou rozpálenou tlamou a dostal se Mitchovi až na kůži. Oheň nezná slitování. Je to parazit, který nechápe, že škodí jen sám sobě, když všechno ničí. Že sám sebe zahubí. Stejně jako rakovina. Možná přesně o to jde. O totální zmar. Ne o přežití.

Dokonce i teď rozeznávám, co udělal s horní částí Mitchova těla, levou stranou až k pasu. Tajně jsem doufala, že plameny tak daleko nedosáhly, že jsem stihla přiběhnout a uhasit oheň. Ale nestihla. Když se Mitch dozví, že jsem nedokázala požár zlikvidovat včas, že jsem nebyla dost pohotová, bude mě nenávidět.

Nejraději bych ze sebe ten vztek a zoufalství vykřičela, místo toho se kousnu do vnitřní strany tváře a pokračuju v práci. Soustředím veškerou svou pozornost na to, co je třeba.

Halenu mu svléknout nemůžu, o Mitche se musí postarat jinde. Nejspíš půjde na operaci, protože má to zatracené tričko přilepené k tělu, na pár místech dokonce přiškvařené, hlavně v pase a na boku. Vší silou se koušu do rtů, abych nezačala řvát nahlas. Dokud neucítím na rtu krev. Mitch má zasažené i stehno a paži. Zatím nedokážu zjistit, co ještě dalšího. Ale odhaduju to na popáleniny na osmnácti až dvaceti procentech těla. Možná víc, možná míň. V tomhle se nevyznám, ale vzpomínám si, že spáleniny se rozdělují do kategorií. Čím vyšší stupeň, tím hůř.

Kůže na noze, podél levého boku až k prsům je rudá, bez bílých ostrůvků. To je dobře. Mitch měl asi štěstí a nepřekročil stupeň IIa. Ale hrudník, paže a rameno jsou nejen tmavě rudé, ale i poseté světlými místy a nesčetnými puchýři. Kůže je bělavá, vyschlá, struktura na pohled spíš ztvrdlá než měkká. Do prdele. Hluboké popáleniny. Na několika místech možná i třetího stupně, ale v tomhle se vážně moc nevyznám a při zdejším osvětlení a všem tom blikotání a mihotání moc dalšího nepoznám. Kromě toho se rozsah dá zjistit až při operaci.

Znovu zakleju, protože mohou být zasažené hlubší vrstvy kůže, nervy a žíly a já si nejsem jistá, jak mám pokračovat.

Třesou se mi prsty, mhouřím oči a nutím se být myšlenkami tady a teď, nenechat se přemoct zoufalstvím.

Mitch potřebuje teplo. I když to zní jako protimluv, při popáleninách tělo rychle ztrácí teplo. Kromě toho musí mít kyslík a je třeba ochladit přinejmenším povrchové popáleniny. Musí ho co nejrychleji vyšetřit, aby se vyloučily zlomeniny, vnitřní krvácení a jiná zranění.

Nejspíš jsem u něj necelé dvě minuty, ale připadá mi to jako mnohem delší doba. Dvě minuty mohou být jako věčnost, když člověk neví, co dál. Jak to dopadne…

Když se rozhlédnu a všimnu si, že cesta ven je už volná, pocítím závrať. O Nashe, Lishu a Iana je postaráno, jsou uložení na lehátkách nebo už je operují, co je s Georgem, to nevím. Konečně ke mně míří ošetřovatelka s ošetřovatelem, aby mi pomohli. Aby pomohli Mitchovi. Za jiných okolností bych se cítila hloupě, protože si nepamatuju jejich jména.

Bože, tak bych si přála, aby to bylo za jiných okolností…

„Buďte opatrní, má hluboké popáleniny. Zavolejte na popáleninovou chirurgii, ať se připraví,“ začnu, „a zasuňte nosítka co nejdál dovnitř.“ Všechno jim vysvětlím. Hrnu ze sebe informace o tom, co je ještě třeba, všechno, co mě napadne. Oni přikyvují, pozorně naslouchají a pak se dávají do práce.

Potom odsud konečně Mitche odnesou.

2. kapitola

Sierra

Člověk se nevyhne bolesti ani ostatním věcem, které mu mohou ublížit, protože by musel předem vědět, co všechno ho dokáže zranit. To však není možné. Žádná hradba ani štít nás nedokážou ochránit před skutečnostmi, které nečekáme.

To jsem se dnes naučila.

Bolest je jako láska. Pronikne vším.

„Vy zůstanete tady a s ostatními převezmete koordinaci na urgentním příjmu. Policie a hasiči jsou na cestě, takže se snažte mít situaci pod kontrolou, než dostaneme další pokyny!“ zazní hlas doktora O’Learyho. S těmi slovy mě a Lauru zadrží. Nenechají nás jít za Nashem a Mitchem. Proč sakra nemůžeme být s nimi?

„Cože?“ zvolám a je mi jedno, že jsem jen absolventka a žádná renomovaná lékařka zdejší kliniky. „Jen jsme chtěly být užitečné,“ zasyčím. Já jsem se totiž nesnažila Mitche zachránit a nevytáhla ho z výtahu jenom proto, abych ho pak nechala samotného.

„Doktora Riveru je třeba co nejrychleji prohlédnout, ošetřit a dopravit na operační sál. Doktora Brookse už dávno převezli na CT a musí ho vyšetřit na neurologii. Vy dvě,“ řekne a pohledem putuje ode mě k Lauře a zase zpátky, „jim tam nahoře nepomůžete.“

„To je naprostý nesmysl.“ Chci kolem něj projít, ale on mě pevně chytí.

„Doktorko Harrisová.“ Mluví energickým tónem, který nestrpí odmluvu. „Nedokážete si udržet odstup. Doktorka Collinsová rovněž. Doktor Brooks je přítel doktorky Collinsové a doktor Rivera váš kolega a kamarád. Oba jsou vám příliš blízcí.“

Dveře, které vedou do další chodby směrem k vedlejší budově a popáleninové chirurgii, se před námi zavřou. Mitch je definitivně pryč.

„Povězte, doktorko Harrisová, myslíte si, že byste mu pomohla víc než ostatní, mnohem zkušenější lékaři, kteří ho vyšetří a budou operovat? Co říkáte? Mohla byste odpřisáhnout, že máte své pocity pod kontrolou? Pokud ano, pak vás nechám bez dalších námitek jít.“ Vyčkává a pohledem mě drží v šachu, zatímco já upřeně hledím na zavřené dveře a jeho slova mi doznívají v hlavě.

Nemohla. A on to ví.

Sevřu vší silou ruce v pěst, přitisknu je ke stehnům a pevně zatnu zuby, až mě rozbolí čelist. Jako by má ústa zrcadlila pocity celého těla.

„Urgentní příjem nezavřeme. Zatím to není nutné, protože je od chodby a místa neštěstí oddělený dvojitými dveřmi a také filtrem. Kromě toho máme dost napilno, tady i v okolních nemocnicích, protože se souběžně s výbuchem stalo několik nehod. Uvědomuji si, jak je to pro vás těžké. Ale vy dvě budete užitečné tady dole.“ Prohlédne si nás a dodá: „A taky byste se měly nechat prohlédnout.“

„Dobře,“ slyším se říct a to mě zabolí víc, než bych čekala. Protože to zavání porážkou.

Doktor O’Leary netuší, že jsme měly mít volno. Chtěly jsme jít právě domů. A já se o tom nezmíním, protože pak by nás určitě poslal pryč, což by bylo úplně nejhorší. Proto se otočím k Lauře, která chvíli očividně bojuje se slzami, vezmu její ruce do dlaní a pevně je stisknu. Má nepřítomný pohled, je úplně bledá a poprvé za všechny ty týdny, co se známe, vypadá, že něco nezvládá. Riina smrt ji sice hodně sebrala, ale tohle ji zasáhlo jinak.

„Zůstaneme tu a pomůžeme vám,“ řeknu a zdá se, že to doktora O’Leary konečně přesvědčí, že neprovedeme žádnou hloupost. Přikývne, obrátí se k odchodu a zanechá nás tam i s naší nejistotou.

„Lauro? Měly bychom…“ Odkašlu si. „Měly bychom pomoct ostatním na urgentu. Dobře?“ Nereaguje. „Nebo chceš radši jít hned domů?“ Navenek jsem klidná a nedávám na sobě znát tu bouři pocitů uvnitř, ačkoliv bych na ni nejradši zařvala. Na ni a celý svět. Ale co by se tím změnilo?

Jestli Laura bude chtít odejít, nemůžu jí to zazlívat. Ale ať už se rozhodne jakkoliv, já zůstanu. Nebude to můj první přesčas.

„Ach můj bože,“ vydechne nakonec Laura vedle mě a ve tváři se jí zrcadlí zápas zoufalství a naděje. „Co se to stalo? Co se to tam proboha přihodilo, Sierro?“

„Já nevím.“ Kolem nás je pořád peklo, chodbou přechází policie a hasiči, aby ohledali místo neštěstí. Všechno se zkoumá, fotí a hledá se příčina, jestli to byla náhoda, nebo úmysl. Což je mi nakonec jedno. Na následcích a naší situaci to nic nemění. Nezáleží na motivu, ať už byl dobrý, či špatný, je jedno, jestli to byla nehoda, či nedbalost, když to nakonec někomu ublížilo…

Tiše si odkašlu, na chvíli přimhouřím oči a tu myšlenku zaplaším.

„Musíme odsud pryč. Pojď.“ Jemně ji postrčím a odvádím zpátky k urgentnímu příjmu, protože tady už jsme zbytečné a jen bychom tu překážely. Určitě nás ještě později vyslechnou.

Jakmile vejdeme na urgent, spěchá k nám Maisie. Razí si cestu vším tím chaosem.

„Ahoj. Já… nemohla jsem vám tam pomoct, byl tu strašný zmatek. Velká nehoda a za chvíli dorazí ještě další sanitky. Nemohla jsem… Chci říct…“ Narovná si brýle. „Nezlobte se,“ dodá tiše a já vím, že to myslí dobře, ale cítím se divně. Protože to není její vina. Ta situace nás postihla všechny.

„Co je třeba udělat?“ zeptám se a její slova přejdu. Pokouším se jim nepodlehnout a být oporou Lauře. Jako byla tolikrát ona pro mě, i když si to třeba ani neuvědomuje. O to víc si to uvědomuju ale já. Zvlášť dnes. Zvlášť teď.

Maisie na nás překvapeně pohlédne a zvedne obočí vysoko nad okraje svých růžových brýlí se zlatými nožičkami. „Ať se na vás někdo podívá, nadýchaly jste se kouře. A pak mazejte domů, protože…“

„Maisie,“ přeruším ji příkře, jelikož to, co chce říct, už nejspíš tvrdil i doktor O’Leary, a já už to nechci a nedokážu poslouchat. Prudce se zastaví, znovu vrhne pohled na Lauru a nakonec přikývne.

„Aspoň se trochu umyjte, vypláchněte si oči a vyzvedněte si nové oblečení. Máte ho prosáklé špínou, krví a kouřem. Napijte se, přijďte za mnou a domluvíme se, co dál.“

Otočím se k Lauře, která to dosud nijak nekomentovala. Má ve tváři neproniknutelný výraz. Bez emocí. Pouze její bledost a trochu zarudlé oči napovídají, že dobře jí není. Zhluboka se nadechne, pak se na sebe podíváme a nemusíme si dál nic říkat.

Zvládneme to. Zůstaneme tu. Spolu. Ať to bude trvat jakkoliv dlouho. A dáme do toho všechno. Stejně jako všichni ostatní.

Stejně jako Mitch a Nash.

O celou věčnost později se sotva držíme na nohou. Jsme naprosto vyčerpané a sedíme s Maisie v denní místnosti. Už před několika hodinami jsme opustily urgent a nakonec jsme se na přání Laury a nabádání doktora O’Learyho a doktora Gardnera přece jen nechaly prohlédnout. Jsme v pořádku, máme jen podrážděné dýchací cesty a sliznice, žádnou otravu. Nepotvrdil se ani otok nebo poškození dýchací trubice. Za pár dnů máme přesto přijít na kontrolu. Pro jistotu, aby se vyloučil toxický plicní edém.

Chovaly jsme se profesionálně a lehkomyslně zároveň. Přesto bych tak jednala znovu a jsem si jistá, že Laura taky. Protože jinak bychom ztratily cenný čas. A možná i další životy.

George jsme zachránit nedokázaly. Tento náš kolega nepřežil a tenhle fakt je pořád ještě příliš abstraktní, než abychom mu opravdu dokázaly uvěřit.

Jakmile se situace trochu uklidnila, policie nám položila první, nejožehavější otázky, aby si udělali první představu o skutkovém stavu, jak říkali. Možná přijdou znovu, nebo si některé z nás zavolají na stanici, to záleží na vyšetřování. Podle toho, jestli to byla nehoda, nebo ne. Už koluje pár teorií a zatím se neprokázalo cizí zavinění. Nic tomu nenapovídá.

Unaveně si promasíruju ztuhlou šíji a potlačím zívnutí. Měla bych se osprchovat, jít domů, vyspat se a najíst. Ale nic z toho mě neláká. Nic není důležitější než zůstat tady a modlit se, aby jim bylo líp.

Laura mezitím na chvíli odešla, přinutila se jít do sprchy, převlékla se, zajela taxíkem k Nashovi nakrmit kocoura a hned se vrátila zpátky, protože chce být u něj, až se probere.

Jestli se probere…

Nash je na jipce, stále ještě v bezvědomí. Laura k němu nesmí, čeká ho hromada vyšetření. Během uplynulých hodin už jich uskutečnili spoustu: CT, MRI s MR angiografií, EEG a také transkraniální dopplerovskou sonografii. Alespoň podle posledních zpráv. „Dělají, co je v jejich silách,“ říkala Bella, když nám předávala nejnovější informace, „ale ještě nevíme, jaký je rozsah poškození. Ani kdy se probudí.“

Těžké traumatické poranění mozku. Tenhle verdikt se nad Laurou vznáší jako Damoklův meč. Nad námi všemi. Kdyby Nash utrpěl těžká poškození, měl trvalé následky a nemohl pracovat jako lékař, oba by to hodně vzalo. Ale myslím, že tohle Laura zas tak moc neřeší. Chce pouze, aby žil. Stejně jako já.

O Mitchovi žádné nové zprávy nejsou a to mě přivádí k zoufalství. Protože to může znamenat, že se děje něco špatného, popřípadě je to úplná katastrofa. Anebo taky třeba všechno probíhá výborně a oni jen potřebují čas. Nevím prostě nic. Žádné zprávy znamená, že buď nemají důvod nic sdělovat, nebo není čas, protože jde právě všechno do háje…

Tohle čekání, tahle nejistota, že se může stát cokoliv, mě strašně znervózňují a vytáčí. Štve mě, že jsem tady a bezmocná.

Žádné zprávy – tahle dvě slova můžou člověka v jeho úzkosti připravit o rozum.

Když se tu Bella stavovala s nejčerstvějšími novinkami, byl Mitch ještě na operačním sále. Proto čekám dál a neodejdu, dokud se nedozvím, jak na tom je.

Maisie je ponořená v myšlenkách a hraje si s uvolněnou nití lehkého zeleného svetříku, který před pár minutami vytáhla ze skříňky a přehodila přes sebe. Je chladno. Nikdy bych nevěřila, že mi ve Phoenixu bude někdy zima, ale je to tak. Není to vnější chlad, ale takový, který se rozlézá uvnitř. Zrodí se ze strachu, nedostatku spánku a z vyčerpání a zbavuje se ho hůř, než bych myslela.

Všichni jsme unavení a nervózní, takže není divu. Všichni jsme už na hranicích svých sil. Jestli ne tělesně, tak psychicky určitě. Takový stav jsem nejspíš ještě nikdy nezažila. Tu bezmoc a prázdnotu. Jako by nás někdo pořád víc a víc napínal a pak pustil. Těsně před prasknutím. Spousta lidí si myslí, že je to lepší než si něco zlomit, ale to je nesmysl. Čistá zlomenina zabolí jenom jednou a dobře se hojí. Je to jen chvilka utrpení. Když vás ale napínají, je to dlouhotrvající trápení. Jako byste nemohli tam ani zpátky, protože to dosud neprasklo, ale ani se nezhojilo.

„Půjdu domů,“ zamumlá Zeenah, kterou takhle hluboce vyčerpanou vidím poprvé. Bez jiskry v očích, úsměvu nebo odhodlaného pohledu. Je tam jen prázdno a zmar.

To ona poskytla Georgeovi první pomoc a pak se s námi dál věnovala zraněným. To ona potvrdila jeho smrt. George jí vlastně zemřel v náruči a nás nenapadá, co bychom mohli říct nebo udělat, abychom jí to ulehčili. Kéž by se to nestalo…

„Můžu… myslím…“ Zeenah pohledem zalétne k Lauře, která mezitím usnula s hlavou na stole a neměla sílu si ani pořádně podložit hlavu paží. Blond vlasy, uvolněné z copu, jí spadají přes čelo a tváře a vlní se až na stůl.

„Ne. Jdi si odpočinout,“ odpovím a pokouším se na ni usmát, ale nějak se mi to nedaří. Její přítomnost tu není zapotřebí, stačí, že jsme tu my. Beztak nic nenadělá, i kdyby chtěla. „Napíšeme, jakmile budeme něco vědět.“

Zeenah se sevřenými rty přikývne, poděkuje a zvedne se. Míří kolem Maisie, která ji chlácholivě obejme.

„Dáš nám vědět, když budeš něco potřebovat, jasné?“ pronese Maisie důrazně a pustí Zeenah teprve, až když ta přikývne. Nedokážu ani hlesnout, ale doufám, že cítí, že tu jsme pro ni, když nás bude potřebovat. Měla by mít prostor, aby se s tím vyrovnala.

Maisie se zase posadí, a když se za Zeenah zavřou dveře, rozechvěje mě ještě prudší chlad.

Na rozdíl od Maisie a Laury jsem se po odchodu z urgentu nestihla pořádně vysprchovat ani převléknout. Ještě tu pořád sedím v haleně a pracovních kalhotách, potřísněných špínou a krví. Mohla bych to teď napravit, rychle se opláchnout a obléknout si pohodlné oblečení, protože stejně nemám nic lepšího na práci, ale nejsem toho schopná.

S tichým povzdechem znovu pohlédnu na Lauru. Pak vstanu, vytáhnu ze své skříňky čistý plášť, skloním se a přehodím jí ho přes ramena, aby ji aspoň trochu zahřál. U Nashe se převlékla do pohodlných kalhot a trička, které ji před chladem z nevyspání a úzkosti stejně moc neochrání.

Dokonce i ve spánku vypadá ustaraně. Má napjatý obličej – rty, oči i obočí. A bledá je jako přízrak.

Klesnu zpátky na svoje místo, jenom abych s následujícím otevřením dveří vyskočila tak zběsile, až se židle pode mnou zapotácí a Maisie se vyděsí.

Ale je to jen Jane, která vejde dovnitř a udiveně si nás prohlíží. Maisie skloní hlavu, opře si ji o ruku a já se zklamaně a s divoce bušícím srdcem zase posadím.

Nádech, výdech, nařizuju si mlčky.

Bude v pořádku. Musí být…

Lauru to naštěstí nevzbudilo, ani se nehnula a je zřejmé, že nutně potřebuje odpočinek – jsem ráda, že je vůbec schopná v této situaci usnout. Spíš to dokazuje, že byla na pokraji sil, takže ji vzbudím, až to bude opravdu nutné a budeme vědět něco nového.

„Ahoj,“ pozdraví nás Jane s lehce nedůvěřivým pohledem, zatímco míří ke skříňce. Její jasný, hebký hlas je jediné, co v téhle místnosti dýchá životem. „Jste v pořádku? Chci říct, vypadáte…“

„… příšerně,“ dokončí Maisie větu Jane a já si párkrát přejedu rukou přes obličej.

„Ale nepovídej,“ zamumlám a otočím se k ní, protože mluví dál a já jí chci vidět do očí.

„Je to tu nějaké jiné. Myslím ve Whitestone. Dole je zmatek a všichni jsou nějak mimo nebo vystresovaní. Mnohem víc než jindy. Nesmrdí tu kouř?“ zeptá se udiveně a zastrčí si vlasy za uši. Nosí krátké mikádo, které se ani nedá sepnout gumičkou, a ofina jí končí kus nad obočím. Má rošťácký sestřih, lesklé, světle hnědé vlasy a někdy skoro křiklavě barevné oblečení. Což mi nějak nesedí k té tiché, do sebe zahloubané ženě, která s námi v prvních týdnech prohodila sotva tři věty. Ale to nevadí, jen mě to udivuje. Pomalu se začíná osmělovat. Zvlášť ve společnosti Maisie.

„Copak tys to ještě neslyšela?“ zeptá se Maisie ohromeně a mluví přitom co nejtišeji, aby Lauru nevzbudila. „Posílali hromadný mail, něco je i v přihrádce s poštou.“

Jane přistoupí k našemu stolu a najednou se jí v obličeji mihne záblesk viny a smutku. Na chviličku. Je to vlastně takový mžik, až mám pocit, že se mi to jen zdálo. Nebyla tady, ale vypadá stejně vyčerpaně jako my.

„Ne, já… měla jsem práci,“ odpoví, pak založí ruce na prsou a svraští obočí. „Tak co tím myslíš? Co se děje?!“

„Nash leží na jipce, Mitch je ještě na operaci, nebo už možná taky na oddělení, to nevíme. Jeden pacient zemřel, Iana to taky zasáhlo, ale spí a bude v pohodě, o Lishe jsme neslyšeli. A George…“ Polknu knedlík v krku a pak pokračuju. „Bohužel. Zemřel cestou na sál.“ Pokouším se na to nemyslet, protože je to pak moc skutečné. Současně vím, že je to špatně. Protože když tu událost vytěsňuju, ubírám jí význam. Jako by nebyla důležitá. Ale George důležitý byl. Každý život je důležitý. V posledních hodinách jsem si to však odmítala připustit a dělám to i dál, protože jinak bych se sesypala jako domeček z karet.

Jane vytřeští oči a otevře pusu. Není divu, vybalila jsem to na ni nemilosrdně a natvrdo.

„Něco tu vybuchlo,“ vysvětluje Maisie, protože já nejsem schopná pokračovat. Místo toho si mnu ruce a tisknu je ke stehnům. Pak pohledem zalétnu zpátky ke stolu. „Byla jsem na urgentu, jednoho pacienta právě převáželi na operaci. Chtěl s ním jet Mitch, George a Nash, ale připletla se tam i Lisha, Laura se Sierrou už měly volno. Neviděla jsem to, ale slyšela.“ Maisie se odmlčí a zhluboka se nadechne. „Stalo se to ve výtahu. Byl tam i Ian a… Nevím, jak se to přihodilo. Ale bylo to hrozné, Jane. Fakt příšerné.“

„Cože?“ vydechne a já teď znovu vzhlédnu. Upřu na ni zrak a přikývnu. Nemůže tomu uvěřit. Chápu, vždyť to já taky ne. A přitom jsem byla u toho.

„Ach můj bože.“ Má zastřený hlas a do očí jí vhrknou slzy. Když se jí první skutálí po tváři, prudce zavrtí hlavou a spěšně slzu otře.

Jane je očividně ještě citlivější než Laura. Ještě že tu nebyla, aspoň jedna z nás to nemusela vidět a zažít.

„Můžu vám nějak pomoct? Potřebujete něco?“ zeptá se a my zavrtíme hlavami. To, co potřebujeme a přejeme si, nám Jane dát nemůže.

Přikývne, rychle se zase opanuje a já jsem vděčná, že neříká blbosti typu: Jděte domů a odpočiňte si, jste tu už moc dlouho, pořádně jste nespaly.

„Nashi,“ zamumlá Laura ze spánku a pohne se, otočí hlavu a položí si na stůl druhou tvář.

Sakra, přála bych si, aby to celé byla jen noční můra. Ale není.

Je to realita.

Bolí to.

A ještě bude.

3. kapitola

Sierra

„Oukej, řeknu to dál. Díky, Jado.“ Sofie položí sluchátko, akdyž mě uvidí, řekne: „Sierro, bezva, že jsi tady. Laura je ještě vzadu?“ Přistoupím kpřepážce, vruce držímkávu, kterou jsem pro nás obě přinesla, acítím, jak mi srdce tluče jako ozávod. Po všem, co se tu odehrálo, se divím, že to ještě zvládá. To nic-mě-neporazí. Zvlášť po událostech posledních hodin.

„Nějaké novinky?“ zeptám se opatrně anedočkavě současně.

„Jo, Nash,“ řekne ausměje se. „Probral se. Říkali, že výsledky jsou lepší, než se čekalo, aneurologie dopadla výborně. Teď ho přeložili zjipky na oddělení. Vyřídíš to Lauře? Najdete ho vpokoji 709.“

Roztřeseně se nadechnu aopřu se opult. Ulevilo se mi. Aspoň jeden ztěch dvou je mimo nebezpečí. „Hned jí to povím.“

Sofie přikývne. „Děkuju ti. Ian se taky vzbudil aměl by zůstat na pozorování, naštěstí nedostal plný zásah. Lisha,“ pokračuje atrochu se zakaboní, „má nějaké pohmožděniny alehké traumatické poranění mozku, ale zvládne to.“

„Fajn. Nezní to tak hrozně, jak to zpočátku vypadalo.“ Mám vážně radost, ikdyž to nedávám moc najevo. Itak jsme ztratili jednoho pacienta. AGeorge. Bude nám chybět.

„Neslyšela jsi něco oMitchovi?“ Při její otázce se mi tak nečekaně sevře hrdlo, že mám pocit, že se na místě udusím. Vzmůžu se jen na zavrtění hlavou.

„To snad není pravda. Zavolám tam.“ Než stačím zareagovat, zvedne sluchátko azvolí klávesovou zkratku. „Haló? Tady je Sofie Vega, kardiochirurgie. Chci se zeptat na pacienta, jde odoktora Mitche Riveru. Přesně. Je to tak. Fajn, díky.“ Zatímco Sofie mluví, svádím sama se sebou vnitřní boj. Nevím, jestli mám poslouchat, nebo ne. Jestli to, co se třeba dozvím, dokážu unést.

„Už ho přivezli ze sálu?“ Při Sofiiných slovech skoro upustím hrníčky skávou. „Proč jste nedali vědět? Ethane, výslovně jsem oto žádala,“ syčí vztekle do telefonu, zatímco se setkáme pohledy. Musím hrnky položit, protože se mi roztřesou ruce. Operace skončila. To je dobře, ne?

Sofie říká ještě něco, ale to už ke mně nedolehne. Smršť vmé hlavě je příliš hlasitá. Což je divné, protože mám zároveň pocit, že jsem uvnitř úplně prázdná. Vygumovaná.

Přivezli ho ze sálu, běží mi pořád dokola hlavou. Přežil to.

„Ty mně taky,“ zamumlá Sofie, když zavěsí. Pak zhluboka vydechne aněco poznamená na lísteček, který pak přede mě položí na pult. „Mitch všechno zvládl aje stabilizovaný. Leží na jipce. Ještě že máme ve Whitestone jedny znejlepších popáleninových chirurgů, jinak bychom Mitche museli převézt jinam,“ řekne ajá přikývnu. Kdyby museli Mitche přeložit na jinou kliniku, asi bych se už složila úplně.

„Tohle je číslo jeho pokoje. Připsala jsem tam iNashovo, abyste nezapomněly,“ dodá Sofie apřisune ke mně papírek.

Jako vtransu zírám na čísla před sebou, která tam Sofie krasopisně napsala. Měla bych se radovat– ale nějak mi to nejde. Nedokážu to, protože…

„Jak vážné měl popáleniny?“ zašeptám, aniž bych vzhlédla.

„Sierro,“ začne tím tónem, který má znít jako: Jsem si jistá, že je všechno vpohodě. Ajestli není, tak určitě bude. Ale odmlčí se, zarazí amísto toho upřímně řekne: „Já nevím. To mi neřekli. Jen že operace dopadla dobře aMitch si teď musí odpočinout. Ikdyž to přiznávám nerada, jeho ošetřující lékař je jeden znejlepších ve svém oboru.“ Zjejího tónu cítím, že se za tím možná skrývá zajímavý příběh. Za jiných okolností bych se ptala dál avyzvídala. Ale dnes ne.

Ne, dnes ne.

„Díky,“ vyhrknu astrčím si papírek do tašky, pak sáhnu po hrncích naplněných Editinou vlažnou břečkou akonečně zase dokážu Sofii pohlédnout do očí.

„Běž to říct Lauře,“ pronese súsměvem. „Ještě za vámi zajdu po službě. ASierro? Dej si konečně pohov aodpočiň si.“

Přikývnu avyrazím. Nohy mě docela automaticky nesou směrem kLauře. Když kní dojdu, ještě pořád spí shlavou na stole. Maisie už dávno odešla domů. My dvě bychom to měly udělat taky. Místo toho jsme tady ale zůstaly jako dvě tvrdohlavé oslice, jako bychom tím mohly někomu prospět. Stačí mi však jediný pohled na Lauru auvědomím si, že se mýlím. Jí to pomáhá. Nedokáže být teď sama atakhle aspoň nemusí. Možná to nějakým zvláštním způsobem dělá dobře imně. Být tady anemuset domů.

Měla bych se víc soustředit na práci, na svoji profesi avysněný cíl.

Zatraceně. Nestála jsem opřátele, chtěla jsem si jen hledět svého. Ateď? Nejenže mám po pár měsících ve Whitestone skvělou kamarádku, ale ibezvadný kolektiv, takže občas zapomínám na skutečný důvod, proč jsem tady. Na to, že chci být ze všech nejlepší. Že musím. Protože pak budu skutečně někdo. Doktorka Sierra Harrisová, nejlepší začínající lékařka na kardiologii. Nechci být jednou zmnoha, tuctovkou, kterou nikdo nezná jménem. Studium atuhle práci jsem si musela tvrdě vybojovat anic mě nemůže zastavit.

Zkoumavě hledím na Lauru, pak postavím kávu na stůl, odhrnu jí zobličeje pramínek vlasů avzdychnu. Svých ambicí se nevzdám anic mě nemůže zastavit– ale dnes možná udělám malou výjimku.

„Lauro,“ šeptám ajemně sní zatřesu, protože ji nechci vyděsit. Vydává roztomilé zvuky apak tiše zabručí, což mě bezděky rozesměje.

„Ta ponožka je fuj!“ zvolá aprudce zvedne hlavu.

„Cože?“ zeptám se znepokojeně.

„Co?“ zahuhňá odpověď azívne. Její bledá pleť, kterou už trochu ošlehlo arizonské slunce, působí povadle, má tmavé kruhy pod očima asuché rty. Laura je úplně vyřízená, ve tváři má doslova vepsané všechny pocity amyšlenky posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Zapomeň na to. Ajá se pokusím udělat to samé,“ odpovím anakrčím nos. Pak jí chci konečně vyklopit tu dobrou zprávu, ale ona už brebentí dál.

„Spala jsem dlouho?“ tře si rukama tvář apak se na mě upřeně zadívá. „Proč mě budíš? Teda jako…“ Pořád víc kulí oči apak prudce vyskočí, takže jí zramen doslova odletí plášť, který jsem přes ni přehodila. „Je… Chci říct, je vpořádku?“

Ráda bych zažertovala, chvíli ji napínala, protože Laura úplně blbne. Proč se rovnou nezeptá, jestli žije? Ale neudělám to. Možná proto, že vlastně nevím, jaké je někoho tak moc milovat. Nebo proto, že Laura je člověk, kterého jsem se naučila respektovat. Akterého mám ráda.

Usměju se. „Je na oddělení auž se probral.“

Lauře vyhrknou slzy. Vydechne amusí se opřít ostůl. Čekala jsem, že se hned rozběhne, že se vyřítí kvýtahům jako tornádo, aby byla co nejdřív uněj. Ale ona tam jen stojí abrečí. Hlasité vzlyky jako by ji trhaly na kusy. Valí se zní úplná řeka slz.

Zatímco se její tělo otřásá, pozoruju ji anevím, jestli mám něco dělat nebo říkat. Protože tohle je Lauřin boj. Třese se, hroutí apřitom se uzdravuje. Pouští své pocity ven, aby to nemusela dělat před Nashem, tím jsem si jistá. Amožná jí teď nezbývá než se tomu podvolit. Obdivuju to– ajejí sílu jí závidím.

Nemám tušení, jestli jsem vůbec někdy projevovala takto emoce. Každopádně dnes už ne. Moc často nebrečím aničím se nenechám dlouho nebo natrvalo rozhodit. Jak vosobním životě, tak vpráci. Potřebuju mít jasnou hlavu, abych dosáhla svých cílů azvládla každodenní nároky. Emoce všechno jen komplikují ato nepotřebuju. City příliš často bolí, to mě aspoň naučila máma. Ataky to, že si nezasloužím, aby mě měl někdo rád. Ne doopravdy. Takže otahle citová poblouznění nejen nestojím, ale ani se jim nedokážu otvírat. Přinejmenším jsem si to dosud myslela, takže mě vyděsí, když tu tak stojím před Laurou, že se zčistajasna uslyším posmrkávat.

„Do háje,“ zakleju tiše, aby si toho nevšimla, odkašlu si aze všech sil se snažím, aby mi nevyklouzla jediná slza.

Tohle se stane, když si člověk ostatní pustí ktělu.

Tohle nemám zapotřebí. Prostě oto nestojím…

Laura bez varování přistoupí blíž, vytrhne mě zmyšlenek abouřlivě mě obejme. Bože, ta ženská má ale páru.

„Vždyť mě udusíš,“ zasyčím.

„Díky, Sierro,“ řekne tak upřímně, tak od srdce, až mi naskočí husí kůže.

„Já jsem nic zvláštního neudělala.“ Laura se odtáhne azazubí se na mě. Srozmazanou řasenkou, očima zarudlýma pláčem, rozcuchanými vlasy avřelým úsměvem na rtech. „Ale ano. Zůstalas tu. Neodešla jsi. Je mi samozřejmě jasné, že to bylo kvůli Mitchovi.“

„Sklapni aokamžitě upaluj za Nashem!“ houknu na ni, aby už opustila tohle téma, ařeknu jí ještě, ve kterém pokoji leží. Pak ji energicky postrčím ke dveřím, což ji rozesměje. Ale po pár krocích zmlkne azase se zastaví.

„AMitch?“ pronese tázavě jeho jméno apozorně se na mě zadívá. Tentokrát chce jen vědět, jestli je vpořádku.

„Je po operaci. Ale nedokázali mi říct, jak vážné má popáleniny,“ sdělím jí. „Ian už se taky probral aurčitě bude rychle zase jako rybička, Lishu čeká ještě pár vyšetření, ale podle posledních zpráv její stav není kritický.“

Laura sulehčením vydechne. „Bezva. To je dobře.“

„Teď upaluj, ten tvůj citovej průjem už nesnesu, to je vážně děs.“

„Pojď se mnou.“ Vezme mě za ruku atáhne mě za sebou.

„Co? Přece se probral, přežil to. Proč…“ Nepokračuju, protože Lauřinu odpověď znám dřív, než ji vysloví. Zase se usměje, ale tentokrát ne tak zářivě jako před chvílí. Pevně sevře mou ruku akráčí těsně vedle mě. Když ochvíli později dojdeme kvýtahům astiskne tlačítko, prozradí mi, co jsem beztak už tušila.

„Já to sama nezvládnu,“ mumlá. „Zůstaň prosím ještě se mnou.“

Má strach. Nevím přesně zčeho, ale očividně se bojí.

„Fajn. Doprovodím tě tam.“ Stisknu jí ruku.

Tahle noc byla hotové peklo. Tomu říkám povedený začátek týdne.

Mé myšlenky znovu zalétnou kMitchovi. Mám jít za ním? Mám se na to vykašlat? Můžu vůbec kněmu? Atímhle můžu nemám na mysli, jestli mě tam pustí, ale pouze ajedině, zda to zvládnu. Stále znovu vduchu vidím, jak tam bezvládně leží, aopět cítím pach spálené kůže, špíny avdechuju štiplavý vzduch. Hlavou mi pořád běží: Kdybych jen byla rychlejší. Nebo obratnější.

Ale to není jediný problém. Když uvidím Mitche nebo iNashe, všechno bude najednou skutečné auž si nebudu moct namlouvat, že se to třeba nestalo.

Ato si teď nepřeju. Chci ještě aspoň chvilku doufat, že je to všechno noční můra. Že ktomu vůbec nedošlo.

Při cinknutí otvírajícího se výtahu sebou trhnu. Mlčky nastoupíme amně neujde Lauřino zaváhání, než stiskne kulaté tlačítko sčíslem sedm.

Srdce se asi nedá doopravdy zlomit, ale může bolet. Abolest, která není vidět, bývá někdy horší než ta zjevná.

Laura chce jít dál, ale já ji zadržím, takže se prudce zastaví.