Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jiří Dědeček, 2001; Zuzana Mayerová, 2001, 2024;

Josef Schwarz – dědicové c/o Dilia, 1959, 1970, 1975; Ladislav Šenkyřík, 1998, 2024

Cover © Dark Crayon, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4840-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-4841-9 (mobi)

Obsah

NEVÍDANÉ DOBRODRUŽSTVÍ JISTÉHO HANSE PFAALLA

RUKOPIS NALEZENÝ V LÁHVI

PÁD DOMU USHERŮ

DOSTAVENÍČKO

KTERAK PSÁTI ČLÁNEK PRO BLACKWOOD

V TÍSNI

MYSTIFIKACE

U KONCE S DECHEM

MUŽ, KTERÝ SE ROZPADL

OBCHODNÍK

MÄLZELŮV ŠACHISTA

ROZHOVOR EIRÓTA S CHARMIONEM

STÍN – PODOBENSTVÍ

MLČENÍ – BAJKA

JERUZALÉMSKÁ POVÍDKA

ČTYŘI BESTIE V JEDNÉ ANEB HOMO-VELBHART

PROČ TEN MALÝ FRANCOUS NOSÍ RUKU V PÁSCE

BON-BON

JAK SE PÍŠE DO ČASOPISU ANEB PETR TŮDLE

WILLIAM WILSON

BERENICE

LIGEIA

MORELLA

METZENGERSTEIN

VÉVODA DE L’OMELETTE

KRÁL MOR

ĎÁBEL VE ZVONICI

DĚLAT LVA

POZNÁMKY

NEVÍDANÉ DOBRODRUŽSTVÍ

JISTÉHO HANSE PFAALLA

Se srdcem zběsile rozmarným,

jemuž jen já velím,

divočinou bloumám na vzdušném koni

asplanoucím kopím.

Popěvek žebráckého šílence

Podle posledních zpráv zRotterdamu se zdá, že se řečené město nachází ve stavu nesmírného filosofického pozdvižení. Skutečně se zde objevily fenomény tak zcela nečekané povahy, tak naprosto originální, tak vyloženě vrozporu spředjímanými názory, že mě nenechávají na pochybách, že celá Evropa je na nohou, veškerá fyzika vneklidu avěda aastronomie rozvrácené polemickými spory.

Vypadá to, že dne… (přesné datum spolehlivě neznám) se na velkém burzovním náměstí ve slovutném městě Rotterdamu shromáždil zne zcela vysvětlených důvodů obrovský dav lidí. Na danou roční dobu byl nezvykle teplý den, vzduch se téměř nehýbal azástup se vůbec nenacházel ve špatné náladě, ač byl občas skropen přívětivými chvilkovými přeháňkami zmohutných bílých mračen, jež hojně plula po blankytné nebeské klenbě. Nicméně kolem poledne nastal ve shromáždění nepatrný, ale zřetelný rozruch; následovalo zamlaskání desetitisíce jazyků avnásledujícím okamžiku se deset tisíc tváří obrátilo vzhůru knebesům, deset tisíc dýmek vypadlo současně zkoutků deseti tisíc úst, která vykřikla tak, že to nelze přirovnat kničemu jinému než khukotu Niagary. Lomoz se rozléhal dlouze azběsile městem iokolím Rotterdamu.

Důvod tohoto povyku byl záhy očividný. Zpoza objemné, ostře ohraničené masy jednoho zjiž zmíněných mraků bylo možné spatřit, jak se do volného prostoru snáší modrý předmět prapodivného, nesourodého, ale zjevně pevného skupenství, tak nezvykle tvarovaný atak vrtošivě pospojovaný, že to dav hřmotných měšťanů stojících dole na zemi sotevřenými ústy nemohl žádným způsobem pochopit. Co by to jen mohlo být? Při všech rotterdamských čertech, ojaké mohlo jít varovné znamení? Nikdo nevěděl; nikdo si to nedokázal představit; nikdo, dokonce ani starosta mynheer Superbus von Underduk, neměl sebemenší tušení, jak tu záhadu rozluštit; atak, jelikož nic rozumnějšího nebylo možné udělat, všichni muži do jednoho si zastrčili dýmky zpátky do koutků svých úst anespouštějíce zraky upřené ktomuto úkazu, zabafali, zarazili se, zakolébali avýznamně zabručeli; poté se odkolébali zpět, zabručeli, zarazili se anakonec znovu zabafali.

Mezitím však stále níž aníž klesal vstříc malebnému městu předmět natolik kuriózní, že se stal příčinou tak velkého množství kouře. Během několika málo minut se snesl natolik nízko, že jej bylo možné přesně rozpoznat. Vypadal jako… ano! Bezpochyby šlo onějaký druh balónu; žádný takový však nebyl nikdy dřív vRotterdamu spatřen. Neboť dovolte mi, abych se vás zeptal, kdo kdy slyšel obalónu vyrobeném zcela znovin pochybného obsahu? VHolandsku žádný člověk určitě ne; ale pojednou zde, přímo lidem pod nosem, nebo spíš vjisté vzdálenosti nad jejich nosy, se vznášela právě taková věc sestávající (mám to zopravdu důvěryhodného zdroje) přesně ztohoto materiálu, oněmž nikdo předtím netušil, že by mohl být použit ktakovému účelu. Byla to do nebe volající urážka zdravého rozumu rotterdamských měšťanů. Pokud jde otvar zmíněného fenoménu, ten byl ještě hanebnější, neboť nešlo onic jiného než oobrovskou šaškovskou čapku obrácenou vzhůru nohama. Atoto přirovnání se vžádném případě neumenšilo, když při bližším ohledání dav spatřil velký střapec visící zvrcholu akolem horního okraje, neboli základny kužele, kruh drobných nástrojů připomínajících rolničky, které ustavičně cinkaly melodii „Hey, Betty Martin“. Ba co hůř! Na konci tohoto fantaskního stroje visela namísto koše modrými stuhami přivázaná ošuntělá bobrovice snedostižně širokou krempou apolokulovitým dýnkem sčernou stuhou astříbrnou sponou. Nicméně je svým způsobem pozoruhodné, že mnozí obyvatelé Rotterdamu přísahali, že tento klobouk již dříve opakovaně viděli; avskutku se zdálo, že ho celé shromáždění pozoruje zrakem plným důvěrné obeznámenosti. Ažena jménem Grettel Pfaallová vykřikla při jeho spatření radostným překvapením aprohlásila, že je to přesně týž klobouk, jaký nosíval její manžel. To již byla okolnost, které se bylo třeba zevrubněji věnovat, neboť Pfaall zmizel spolu se třemi společníky zRotterdamu přibližně před pěti lety, ato velice náhlým azáhadným způsobem, aaž do doby tohoto vyprávění selhávaly veškeré pokusy získat onich jakékoli zprávy. Jistě, na odlehlém místě ve východní části města byly spolu sjakýmsi podivně vyhlížejícím harampádím nalezeny nějaké kosti, které byly považovány za lidské; aněkteří lidé zašli ve svých představách až tak daleko, že se domnívali, že na tom místě byla spáchána odporná vražda, jejíž obětí se stal se vší pravděpodobností Hans Pfaall ajeho společníci.– Ale vraťme se na místo.

Balón (neboť to bezpochyby balón byl) nyní sestoupil do výšky sta stop nad zemí, takže umožnil davu pod sebou zřetelný výhled na osobu tvořící jeho posádku. Byla to vpravdě velice mimořádná osoba. Nebyla rozhodně víc než dvě stopy vysoká, ale itato výška by stačila ktomu, aby človíček ztratil rovnováhu, když se nakláněl přes okraj malého koše, nebýt kruhové obruče sahající mu po prsa apřipoutané klanům balónu. Tělo toho malého muže bylo proporcionálně značně široké, což dodávalo jeho postavě absurdně korpulentní vzezření. Nohy nebylo pochopitelně vidět vůbec. Ruce měl ohromně veliké. Vlasy šedivé asčesané do copu. Nos měl nesmírně dlouhý, zahnutý azarudlý; oči kulaté, rozzářené apronikavé; brada itváře, třebaže vrásčité stářím, byly široké, opuchlé advojité; nikde na hlavě však nebylo ani památky po ničem, co by připomínalo uši. Tento záhadný malý džentlmen měl na sobě volný svrchník zblankytně modrého saténu sladícími pumpkami zapnutými pod koleny stříbrnými přezkami. Vestu měl ušitou zjakéhosi leskle žlutého materiálu. Na hlavě mu frivolně nakřivo seděla bílá taftová čapka. Akdovršení svého ustrojení měl krk zahalený krvavě rudým hedvábným šátkem, který mu elegantně padal na hruď, kde byl uvázaný na fantastickou mašli pozoruhodných rozměrů.

Jakmile sestoupil, jak jsem již uvedl, do výšky přibližně sta stop od zemského povrchu, stařičkého malého džentlmena náhle popadl záchvat úzkosti azdálo se, že se nechystá jakkoli se více přiblížit ad terram firmam. Zplátěného pytle, který zdvihl jen svelkými obtížemi, vysypal tudíž značné množství písku aokamžitě zůstal viset na jednom místě. Poté spěšně arozrušeně vytáhl zpostranní kapsy svrchníku rozměrnou safiánovou náprsní tašku. Podezíravě ji uchopil do rukou, poté si ji chvíli prohlížel svýrazem krajního překvapení aočividně užasl nad její váhou. Posléze ji otevřel, vytáhl zní obrovský dopis uzavřený pečetním voskem apečlivě ovázaný rudou stužkou ahodil ho přesně knohám starosty Superba von Underduka. Jeho Excelence se sehnula, aby dopis zvedla. Avšak vzduchoplavec, stále ještě do značné míry nesvůj, se vtom okamžiku začal, jelikož už zjevně neměl vRotterdamu nic jiného na práci, spěšně chystat kodletu; avzhledem ktomu, že ke svému opětovnému stoupání se potřeboval zbavit části zátěže, vyhodil jeden po druhém na půl tuctu pytlů spískem, aniž se obtěžoval jejich obsah vysypat, přičemž každý znich nešťastnou náhodou dopadl na starostova záda ane méně než šestkrát ho tak převalil přímo před zraky všech obyvatel Rotterdamu. Nemělo by se nicméně předpokládat, že vznešený Underduk hodlal tuto neomalenost ze strany drobného staříka snášet beztrestně. Údajně právě naopak během svých šesti otoček vypustil ne méně než půl tuctu bafnutí ze své dýmky, jíž se po celou dobu vší silou pevně držel akteré se má vúmyslu pevně držet (dá-li Bůh) až do dne svého skonu.

Balón mezitím nabral výšku jako skřivan aprudce stoupal vysoko nad město, až posléze pokojně zaplul za mrak podobný tomu, zněhož se tak překvapivě vynořil, atudíž se navždy ztratil užaslým očím spořádaných rotterdamských občanů. Veškerá pozornost se nyní upnula kdopisu, jehož seslání, stejně jako okolnosti, jež je doprovázely, tak neblaze zasáhly osobu iosobní důstojnost Jeho Excelence von Underduka. Tento hodnostář nicméně neopomněl během svého překulování věnovat důležitému předmětu pozornost alist bezpečně zajistil. Jak se pak při následném přezkoumání ukázalo, psaní padlo do těch nejpovolanějších rukou, neboť bylo skutečně adresováno právě jemu aprofesoru Rubadubovi vjejich oficiálních funkcích prezidenta aviceprezidenta Rotterdamské astronomické akademie. Následně bylo tudíž těmito funkcionáři na místě otevřeno, čímž se zjistilo, že obsahuje toto pozoruhodné avskutku velice závažné sdělení:

Jejich Excelencím von Underdukovi aRubadubovi,

prezidentovi aviceprezidentovi Státní akademie

astronomů ve městě Rotterdamu.

Vaše Excelence se snad budou umět rozpomenout na skromného řemeslníka jménem Hans Pfaall, jehož povoláním bylo opravárenství měchů akterý spolu střemi dalšími osobami zmizel přibližně před pěti lety zRotterdamu způsobem, který je třeba považovat za prazvláštní. Nicméně pro každý případ Jejich Excelencím svděčností dosvědčuji, že oním Hansem Pfaallem jsem já sám, pisatel této zprávy. Většině mých spoluobčanů je dobře známo, že po dobu čtyřiceti let jsem soustavně obýval malé cihlové stavení na konci Zelné ulice, vněmž jsem měl bydliště ivčase svého zmizení. Od nepaměti zde bydleli imí předci– stejně jako já ioni se zabývali počestným askutečně výnosným povoláním opravování měchů: neboť, popravdě řečeno, až do nedávných let, kdy hlavy mnoha lidem popletla politika, nemohl žádný poctivý občan Rotterdamu toužit po nějaké lepší profesi. Pověst jsem měl dobrou, zaměstnání nikdy nekladlo nepřiměřené nároky anikdy nechyběly peníze ani prestiž. Ale jak jsem už naznačil, brzy jsme začali pociťovat dopady svobody, dlouhých projevů, radikalismu avšech podobných věcí. Lidé, kteří dříve patřili knejlepším zákazníkům na světě, si na nás pojednou ani nevzpomněli. Měli toho spoustu ke čtení orevolucích adrželi krok srozvojem intelektu asduchem doby. Jestliže bylo zapotřebí rozdmýchat oheň, stačily ktomu noviny; ajak oslabovala vláda, nepochyboval jsem, že úměrně tomu nabývala na odolnosti kůže iželezo; neboť zakrátko se už vRotterdamu nenašly žádné měchy, jež by potřebovaly sešít nebo opravit kladivem. Takový stav věcí nemohl trvat věčně. Záhy jsem zchudl jako kostelní myš, ajelikož jsem se musel postarat omanželku aděti, mé břímě začalo být posléze neúnosné ajá trávil čím dál víc času úvahami nad nejpohodlnějším způsobem, jak skoncovat se životem. Neodbytní věřitelé mi ale přitom ponechávali jen málo volného času krozjímání. Můj dům se nacházel od rána do večera vysloveně vobležení. Nesnesitelné starosti mi naháněli především tři muži, kteří bez ustání hlídali mé dveře avyhrožovali mi právníky. Přísahal jsem, že budu-li mít to štěstí adostanou se mi do spárů, náležitě se jim pomstím; adomnívám se, že bezprostřednímu provedení mého plánu na sebevraždu– vystřelit si mozek bambitkou– nezabránilo nic jiného než právě toto radostné očekávání. Považoval jsem však za nejlepší, když svůj hněv budu skrývat azahrnu je sliby alaskavými slovy, dokud se mi nějakým šťastným řízením osudu příležitost kpomstě nenaskytne.

Jednoho dne, když se mi jim podařilo proklouznout acítil jsem se sklíčený víc než obvykle, jsem se dlouho bezcílně toulal neznámými ulicemi, až jsem se posléze ocitl na jednom nároží naproti knihkupectví. Jelikož jsem tam uviděl křeslo přichystané pro zákazníky, uvelebil jsem se vněm, anevěda vůbec proč, začetl jsem se do stránek prvního svazku, který mi přišel pod ruku. Ukázalo se, že jde odrobný spisek, pojednání ospekulativní astronomii sepsané buď berlínským profesorem Enckem, nebo nějakým Francouzem trochu podobného jména. Jisté nepatrné informace ozáležitostech této povahy jsem měl, atak mě obsah knížečky postupně zcela pohltil, vlastně jsem ji dvakrát celou přečetl, než jsem se probral avybavil si, co se kolem mě děje. Vté chvíli už se stmívalo ajá své kroky nasměroval kdomovu. Ale spis (spolu sjedním objevem pneumatiky, který mi nedávno sdělil jako významné tajemství můj bratranec zNantes) se mi nesmazatelně vryl do paměti, akdyž jsem se loudal zešeřelými ulicemi, důkladně jsem vmysli hloubal nad nespoutanými amísty nesrozumitelnými dedukcemi autora. Některé ztěch pasáží výjimečným způsobem podněcovaly moji představivost. Čím déle jsem nad nimi přemítal, tím více ve mně rostl zájem, jenž se vmém nitru zažehl. Obecně omezená povaha mého vzdělání apředevším moje neznalost témat zoblasti přírodních věd byly tak dalekosáhlé, že jsem vůbec nebyl na pochybách ohledně svých schopností porozumět tomu, co jsem četl, aspis ve mně nevyvolával nedůvěru množstvím svých neurčitých pojmů, jež vjejich důsledku vyvstávaly, naopak mi sloužily pouze jako další podněty pro imaginaci; abyl jsem natolik domýšlivý, nebo snad natolik soudný, že jsem pochyboval, zda tyto nepropracované myšlenky, které se vynořily vnedobře usměrněných myslích, dobře nepopisují realitu, byť nepříliš často se vší naléhavostí, adalší nedílné vlastnosti spjaté sinstinktem či intuicí.

Když jsem dorazil domů, bylo už pozdě ajá šel hned spát. Moje mysl však byla příliš zaneprázdněná aspánek se nedostavoval. Proležel jsem celou noc pohroužený do úvah. Brzy ráno jsem vstal, odebral se nedočkavě zpátky do knihkupectví aza něco málo peněz, které jsem měl při sobě, jsem zakoupil několik svazků omechanice apraktické astronomii. Bez úhony jsem se snimi vrátil domů, každou volnou chvilku jsem věnoval jejich četbě azakrátko jsem dosáhl takové zdatnosti ve studiu této vědy, že mi to připadalo dostatečné kprovedení jisté myšlenky, kníž mě inspiroval buď ďábel, nebo mé lepší já. Vpřestávkách jsem vtomto období věnoval veškeré úsilí kuklidnění svých tří věřitelů, kteří mě tolik obtěžovali. Vtom jsem nakonec uspěl; částečně tím, že jsem rozprodal značný díl nábytku zdomácnosti, abych uspokojil polovinu jejich nároků, ačástečně slibem, že zbytek doplatím po dokončení menšího projektu, do něhož, jak jsem jim sdělil, se hodlám pustit avjehož rámci jsem je požádal ojejich služby. Díky tomu (neboť to byli omezenci) už pro mě bylo snadné získat je pro své záměry.

Po této přípravě se mi spomocí mé ženy podařilo ve velkém utajení asnejvyšší opatrností zbavit se zbylého majetku apo malých částkách si vypůjčit pod nejrůznějšími záminkami, aaniž bych se ohlížel (stydím se to říct) na svoji budoucí schopnost dluhy splácet, ne zrovna zanedbatelnou finanční částku vhotovosti. Pomocí takto získaných prostředků jsem pak postupně opatřil velice jemný batistový mušelín vedvanáctiyardových rolích, dále motouz, spoustu kaučukového laku, rozměrný ahluboký proutěný koš vyrobený na zakázku aněkolik dalších položek nezbytných ke konstrukci avybavení balónu mimořádných rozměrů. Své manželce jsem poručil, aby vše co nejdříve zařídila, apodal jsem jí veškeré nezbytné informace, pokud jde okonkrétní postupy. Mezitím jsem zmotouzu vyrobil síť adekvátní velikosti, vybavil jsem ji obručí apotřebnými lany azakoupil bezpočet přístrojů amateriálů pro experiment vhorních vrstvách svrchní části atmosféry. Poté jsem využil noční doby kdopravě pěti sudů sželeznými obručemi, znichž každý mělobjem přibližně padesát galonů, ajednoho ještě většího na odlehlé místo východně od Rotterdamu; dále jsem tam přivezl šest plechových rour oprůměru tří palců, náležitě tvarovaných adeset stop dlouhých, velké množství zvláštní kovové, nebo spíš polokovové substance, kterou nebudu jmenovat, atucet demižonů obyčejné kyseliny. Plyn vytvořený ztěchto materiálů dosud nevyrobil nikdo jiný než já– nebo přinejmenším ho nepoužil kpodobnému účelu. Mohu si zde dovolit říct jen tolik, že jde ozákladní složku azotu, jenž byl dosud pokládán za nerozložitelný, aže její hustota je 37,4krát nižší než hustota vodíku. Je bez chuti, ale nikoli bez zápachu; když je čistá, hoří nazelenalým plamenem; aje okamžitě smrtelná pro veškeré živočichy. Celé její tajemství jsem odhalil bez potíží, ale práva na tento objev plně náleží (jak jsem již naznačil dříve) jistému občanovi zNantes ve Francii, který mi tyto skutečnosti za určitých podmínek sdělil. Týž jedinec mi poskytl, aniž by si byl vůbec vědom mých záměrů, metodu konstrukce balónu zblány jistého zvířete, jejíž hmotou únik plynu téměř nepřipadá vúvahu. Ta mi však přišla celkově příliš drahá anebyl jsem si zcela jistý, jestli batistový mušelín natřený vrstvou kaučukového laku bude stejně dobrý. Zmiňuji tuto okolnost, protože pokládám za pravděpodobné, že od té chvíle se dotyčný jedinec může pokusit ovzlet balónu naplněného tímto novým plynem amateriálem, oněmž jsem hovořil, ajá ho nehodlám připravit ouznání za tento mimořádný objev.

Na místě, které jsem určil pro rozmístění menších soudků během nafukování balónu, jsem pro každý znich osobně vykopal malou jámu; jednotlivé díry tímto způsobem vytvořily kruh oprůměru pětadvaceti stop. Uprostřed tohoto kruhu se nacházelo místo určené pro velký sud azde jsem rovněž vykopal díru, tentokrát ještě hlubší. Do každé zpěti menších děr jsem položil nádobu spadesáti librami střelného prachu ado té velké soudek se sto padesáti librami téhož materiálu. Soudek imenší nádoby jsem náležitě propojil zápalnými šňůrami, akdyž jsem do jedné znádob položil konec přibližně metrového doutnáku, díru jsem zakryl apoložil na ni sud, přičemž druhý konec doutnáku jsem nechal vyčnívat za sudem přibližně palec nad zemí, takže byl prakticky neviditelný. Poté jsem zarovnal iostatní jámy aumístil na ně příslušné sudy.

Kromě výše zmíněných položek jsem na místo dopravil azde uschoval jeden zvylepšených přístrojů pana Grimma, určených ke zkapalnění vzduchu. Nicméně jsem zjistil, že stroj vyžaduje značné úpravy, než ho bude možné přizpůsobit kúčelům, knimž jsem ho hodlal použít já. Ale díky houževnaté práci anepolevující vytrvalosti jsem nakonec ve všech svých přípravách dosáhl naprostého úspěchu. Můj balón byl záhy dokončen. Obsahoval více než čtyřicet tisíc krychlových stop plynu; spočítal jsem, že mě snadno unese ise všemi mými přístroji, apokud jsem dobře kalkuloval, ise sto sedmdesáti librami výhodně nakoupené zátěže. Balón byl pokryt třemi vrstvami laku azjistil jsem, že batistový mušelín má veškeré vlastnosti hedvábí, neboť je stejně pevný, ale zároveň opoznání levnější.

Když teď bylo tedy vše připraveno, vyžádal jsem si od své ženy slib, že zachová tajemství ohledně všech mých činů ode dne mé první návštěvy knihkupectví; za sebe jsem jí slíbil, že se vrátím hned, jakmile mi to okolnosti umožní, dal jsem jí to málo peněz, jež mi zbyly, arozloučil se sní. Vskutku jsem se oni nikterak nebál. Byla to, jak se říká, skvělá ženská auměla se ve světě zařídit ibez mé podpory. Abych řekl pravdu, domnívám se, že mě stejně odjakživa pokládala za lenocha, pouhého budižkničemu, který umí akorát stavět vzdušné zámky, takže byla docela ráda, že se mě zbaví. Když jsem se sní rozloučil, byla už temná noc. Vzal jsem ssebou jako své pobočníky ony tři věřitele, kteří mi nadělali tolik nepříjemností, apřenesli jsme balón iskošem avýstrojí oklikou na místo, kde byly rozestaveny ostatní předměty. Vše jsme zde našli neporušené ajá se okamžitě pustil do práce.

Bylo prvního dubna. Jak už jsem řekl dříve, noc byla tmavá; nebylo vidět jedinou hvězdu; achvílemi se snášel mrholící déšť, což bylo velmi nepříjemné. Má největší úzkost se ale týkala balónu, který navzdory laku, jímž byl chráněn, docela vlhkostí ztěžkl; istřelný prach se mohl poškodit. Své tři věřitele jsem tudíž přiměl pracovat svelkou pílí. Kolem prostředního sudu navršili drcený led avostatních míchali kyselinu. Nicméně mne neustále zahrnovali otázkami, co mám vúmyslu dělat se všemi těmi přístroji, avyjadřovali značnou nelibost nad hroznou dřinou, kníž jsem je nutil. Nedokázali pochopit, jak tvrdili, kčemu dobrému může sloužit, když promoknou na kůži jen kvůli tomu, aby se zúčastnili tak příšerných čar akouzel. Dost mě to znepokojilo apustil jsem se do práce sještě větší houževnatostí, neboť jsem se věru domníval, že ti idioti předpokládají, že jsem se dal do spolku sďáblem aže zkrátka to, co dělám, není nic, čeho by se měli účastnit. Strašně jsem se tudíž bál, že mě zcela opustí. Podařilo se mi je však uchlácholit slibem, že jim uhradím veškeré dluhy, jen co se mi podaří dovést do konce tento podnik. Přikládali těmto řečem samozřejmě vlastní výklad; bezpochyby si představovali, že bych měl vkaždém případě přijít kohromnému balíku peněz vhotovosti; avezme-li se vúvahu, že jim zaplatím vše, co dlužím, aněco trochu navíc spřihlédnutím kjejich službám, pak tvrdím, že se pramálo starali, co se stane smojí duší nebo mrtvolou.

Přibližně za čtyři apůl hodiny mi balón připadal dostatečně nafouknutý. Tudíž jsem kněmu připevnil koš avložil do něj všechny své přístroje: dalekohled, barometr sněkolika důležitými úpravami, teploměr, elektrometr, kompas, magnetickou střelku, stopky, zvon, hlásnou troubu atd. atd. atd.; také skleněnou kouli, zníž byl vyčerpaný vzduch akterá byla pečlivě uzavřená zátkou. Nezapomněl jsem rovněž na kondenzační přístroj, nehašené vápno, špalík pečetního vosku, vydatnou zásobu vody aznačné množství potravin, například sušeného masa, obsahujícího hodně živin vrelativně malém objemu. Rovněž jsem do koše obstaral párek holubů akočku.

Už se pomalu rozednívalo ajá si pomyslel, že je nejvyšší čas kodletu. Jakoby náhodou mi upadl na zem zapálený doutník ajá té příležitosti využil, abych se zastavil azvedl ho, přičemž jsem potají zapálil doutnák, jehož konec, jak jsem již uvedl, nepatrně vyčníval za spodním okrajem jednoho zmenších sudů. Tři věřitelé si tohoto manévru vůbec nevšimli. Já jsem skočil do koše, okamžitě přeřezal jediné lano, které mě poutalo kzemi, asradostí konstatoval, že jsem byl vymrštěn vzhůru nepředstavitelnou rychlostí, přičemž balón snaprostou lehkostí nesl isto sedmdesát pět liber olověné zátěže adokázal by jí unést mnohem víc. Když jsem opouštěl Zemi, barometr ukazoval výšku třiceti palců ateploměr hodnotu devatenácti stupňů Celsia.

Sotva jsem však dosáhl výšky necelých padesáti yardů, vyrazil za mnou shukotem aburácením atím nejbouřlivějším anejděsivějším způsobem tak hustý uragán ohně, štěrku, hořícího dříví, rozžhaveného kovu arozcupovaných lidských údů, že by se ve mně krve nedořezal, ajá rozechvělý hrůzou padl na dno koše. Jasně jsem si nyní uvědomoval, že jsem to pořádně přepískl aže hlavní důsledky rány teprve přijdou. Vsouladu stím jsem za necelou vteřinu pocítil, jak se mi do spánků žene krev zcelého těla, načež došlo kotřesu, na který vživotě nezapomenu akterý prudce rozčísl noc ajako by roztrhl vpůli přímo nebeskou klenbu. Kdykoli jsem měl posléze chvilku času nad tím uvažovat, nikdy jsem neopomněl přičíst mimořádnou sílu exploze, jak jsem ji nahlížel, její prvotní příčině– své poloze přímo nad ní, ve směru její největší síly. Vté chvíli jsem ale myslel pouze na záchranu svého života. Balón se zprvu zhroutil do sebe, vzápětí se však divoce roztáhl, strašlivou rychlostí se roztočil anakonec se potácel amotal jako opilý člověk, mrštil mnou přes okraj koše anechal mě viset vděsivé výšce hlavou dolů za kus tenkého provazu, který se náhodou zachytil ve štěrbině udna proutěného koše ado něhož jsem se při pádu naštěstí zamotal levou nohou. Ohrůzyplnosti mé situace si vůbec nelze vytvořit adekvátní představu. Křečovitě jsem lapal po dechu; třas připomínající záchvat zimnice projížděl každičkým nervem asvalem mého těla; cítil jsem, jak mi oči začínají lézt zdůlků; přemohla mě strašlivá žaludeční nevolnost; aposléze jsem upadl do mdlob aztratil vědomí.

Nelze říct, jak dlouho jsem vtomto stavu zůstal. Muselo však jít onezanedbatelnou dobu, neboť když se mi částečně navrátil pocit, že žiji, zjistil jsem, že se rozednívá, balón se nachází vhrozivé výšce nad pustým oceánem anikde na nekonečném širém obzoru nelze spatřit ani stopu po pevné zemi. Mé dojmy se nicméně během tohoto zotavování zmítaly vtakových mukách, jak by se dalo předvídat. Vpoklidném mapování, snímž jsem se pustil do zkoumání své situace, lze skutečně vystopovat značnou dávku šílenství. Zvedl jsem si jednu po druhé ruce kočím apřemítal, čemu asi vděčím za naběhlé žíly astrašidelnou černotu nehtů. Poté jsem pečlivě zkoumal svou hlavu, opakovaně sní třepal asvelkou pozorností ji ohmatával, dokud jsem se neujistil, že není, jak jsem byl zvíce než poloviny přesvědčený, větší než můj balón. Pak jsem si zkušeným způsobem prohmatal obě kapsy kalhot apo zjištění, že vnich postrádám krabičku tabletek azubní párátka, jsem se snažil nějak si jejich zmizení vysvětlit, ale jelikož jsem toho nebyl schopen, pocítil jsem nevýslovné rozčarování. Došlo mi, že trpím značně nepříjemným pocitem vlevém kotníku, ado mysli se mi vedralo temné tušení situace, vníž se nacházím. Zvláštní ale je, že mě to nepřekvapilo ani mě nepřepadl strach. Pokud jsem vůbec něco cítil, bylo to jisté pobavené apotlačované uspokojení nad vlastní chytrostí, již jsem se chystal projevit vtom, jak se vymaním ztohoto dilematu; asvé maximální bezpečí jsem nikdy ani na okamžik nepokládal za otázku nějakých pochybností. Několik minut jsem zůstal pohroužený do nejhlubšího rozjímání. Zřetelně si vybavuji, jak jsem často pevně svíral rty, pokládal si ukazováček ze strany knosu aprováděl další gesta agrimasy běžné ulidí, kteří zpohodlí svých křesel meditují nad složitými nebo důležitými záležitostmi. Když jsem, jak jsem se domníval, dostatečně posbíral své myšlenky, sobrovskou opatrností arozvahou jsem si sáhl za záda aodepjal velkou železnou přezku, která tvořila součást opasku mých pantalónů. Ta přezka měla tři zuby, které byly poněkud zrezivělé ajen svelkými obtížemi se protáčely ve svých osách. Po jistém úsilí jsem je nicméně nastavil do správných úhlů ktělesu přezky asradostí konstatoval, že zůstávají pevně na svém místě. Takto získaný nástroj jsem držel vzubech apokračoval jsem rozvázáním uzlu na svém šátku. Než se mi posléze podařilo tento manévr dokončit, musel jsem si několikrát odpočinout. Kjednomu konci šátku jsem poté připevnil přezku adruhý konec jsem si pro větší bezpečí pevně ovázal kolem zápěstí. Ohromným úsilím svalů jsem své tělo vytáhl vzhůru ahned napoprvé zaznamenal úspěch, když jsem přezku přehodil přes koš azahákl ji, jak jsem očekával, za kruhový okraj proutěného výrobku.

Mé tělo bylo nyní nakloněné vůči koši přibližně vúhlu pětačtyřiceti stupňů; nesmí se to ale chápat tak, že bych se tudíž nacházel vychýlený pouhých pětačtyřicet stupňů od svislé polohy. Vůbec ne: pořád jsem ležel téměř vrovině obzoru; změna polohy, jíž jsem dosáhl, totiž výrazně odtlačila dno koše od mé pozice, která vsouladu stím představovala bezprostřední nebezpečí. Nicméně by se nemělo zapomínat, že vprvní chvíli, kdy jsem vypadl zkoše, jsem mohl padat stváří otočenou kbalónu místo obráceně, jak se ve skutečnosti stalo; nebo třeba zadruhé mohl být provaz, na němž jsem visel, přehozený přes okraj koše– alze si snadno představit, že vlibovolném ztěchto hypotetických případů bych zřejmě nebyl schopen dosáhnout toho, čeho jsem nyní dosáhl, aodhalení, snimiž přicházím, by byla pro příští generace navždy ztracená. Měl jsem tudíž veškeré důvody, abych byl vděčný; ikdyž ve skutečnosti jsem byl pořád ještě natolik hloupý, že jsem nedokázal být vůbec nic, avisel jsem tak tímto pozoruhodným způsobem dobré čtvrt hodiny, aniž bych vyvinul jakékoli další úsilí, azůstával tak vězet vtomto výjimečně pokojném stavu idiotské radosti. Tento pocit však přece jen záhy odezněl avystřídala ho hrůza, zděšení apocit naprosté bezmoci azmaru. Krev, jež se tak dlouho hromadila vcévách mé hlavy akrku akterá mě doposud povzbuzovala na duchu apřiváděla do vytržení, se nyní začala navracet do správných kanálů. Zřetelně tak přispívala kmému vnímání nebezpečí asloužila ve skutečnosti pouze ktomu, aby mě připravila ovnitřní rovnováhu aodvahu se sním vypořádat. Tato slabost nicméně neměla naštěstí pro mě dlouhého trvání. Ve správném čase přispěchal kmé záchraně pocit beznaděje ase zoufalými výkřiky aúporným úsilím jsem opakovaně vymrštil celý objem svého těla vzhůru, až nakonec jsem pevným stiskem sevřel vytoužený okraj, vysoukal jsem se přes něj askulil se střemhlav acelý roztřesený do koše.

Až po delší chvíli jsem se natolik vzpamatoval, abych se mohl postarat oobvyklé záležitosti kolem balónu. Nicméně jsem ho poté obhlédl pozorně ake své značné úlevě zjistil, že není nijak poškozený. Veškeré mé přístroje byly vbezpečí anaštěstí jsem nepřišel ani ozátěže, ani oproviant. Opravdu jsem všechno tak dobře zajistil na svém místě, že podobná nehoda naprosto nepřicházela vúvahu. Pohledem na hodinky jsem zjistil, že je šest. Stále jsem rychle stoupal abarometr nyní uváděl nadmořskou výšku tři atři čtvrtiny míle. Přímo pode mnou se voceánu nacházel malý černý předmět mírně podlouhlého tvaru, vypadal jako kostka domina ave všech ohledech se této hračce podobal. Když jsem na něj zaměřil svůj dalekohled, zřetelně jsem rozpoznal, že jde obritskou loď se čtyřiadevadesáti děly, těžce se vlekoucí proti větru směrem na západojihozápad. Kromě této lodě jsem neviděl nic než oceán, oblohu aslunce, které již dávno vyšlo nad obzor.

Nyní už je nejvyšší čas, abych Vašim Excelencím objasnil záměr svého letu. Vaše Excelence si jistě vzpomenou na skličující situaci vRotterdamu, která mě nakonec dohnala krozhodnutí spáchat sebevraždu. Nebylo to ale tak, že bych choval nějakou jednoznačnou nechuť přímo kživotu samému, avšak byl jsem knevydržení pronásledován nahodilým neštěstím provázejícím moji situaci. Vtomto duševním rozpoložení, kdy jsem si přál žít, ale zároveň jsem byl znavený životem, mi spisek zknihkupectví spolu sdobře načasovaným objevem mého bratrance zNantes otevřel pramen imaginace. Poté jsem se konečně rozhodl. Chtěl jsem zmizet, ale žít; opustit svět, ale dál existovat; zkrátka, abych odhalil tajemství, odhodlal jsem se bez ohledu na to, co bude následovat, vykonat cestu na Měsíc. Abych snad nevypadal jako větší šílenec, než jsem, vylíčím nyní podrobně, jak jen toho budu schopen, úvahy, které mě dovedly kpřesvědčení, že dosažení takového cíle, byť bezpochyby obtížného aplného nebezpečí, není pro odvážného ducha vžádném případě za hranicemi možného.

Jako první věc bylo třeba zjistit skutečnou vzdálenost Měsíce od Země. Střední neboli průměrná vzdálenost mezi středy těchto dvou nebeských těles je 59,9643násobek rovníkového poloměru Země neboli přibližně pouhých 237000mil. Říkám střední nebo průměrná vzdálenost, ale je třeba mít na paměti, že oběžná dráha Měsíce představuje elipsu svýstředností čítající ne méně než 0,05484 délky její hlavní poloosy aže ve chvíli, kdy se střed Země bude nacházet vjejím průsečíku ajá bych mohl nějakým způsobem zaonačit, abych se potkal sMěsícem vjeho perigeu, výše zmíněná vzdálenost by se podstatně zkrátila. Avšak aniž bychom tuto možnost vtéto chvíli dál rozebírali, je zcela jisté, že za všech okolností jsem musel od zmíněných 237000 mil odečíst poloměr Země, řekněme 4000 mil, apoloměr Měsíce, řekněme 1080 mil, tedy celkem 5080 mil, což znamená, že za průměrných okolností představovala skutečná vzdálenost, již bylo třeba urazit, nějakých 231920 mil. Uvědomoval jsem si, že tohle není nijak mimořádná vzdálenost. Při cestě po souši se už opakovaně dosáhlo rychlosti šedesáti mil za hodinu; adaly se sjistotou očekávat mnohem vyšší rychlosti. Nicméně ani touto rychlostí by moje cesta kpovrchu Měsíce netrvala déle než 161 dní. Avšak mnohá konkrétní specifika mě přesvědčila, že průměrná rychlost mého cestování by mohla oněch šedesát mil za hodinu výrazně překonat, ajelikož mě tyto úvahy nepřestávaly hluboce znepokojovat, rozeberu je níže do větších podrobností.

Další bod, který bylo třeba vzít vpotaz, byl mnohem závažnější. Zúdajů poskytnutých barometrem zjišťujeme, že při stoupání od zemského povrchu necháváme ve výšce tisíc stop pod sebou přibližně třicetinu veškerého atmosférického vzduchu; to tedy znamená, že v10600 stopách vystoupáme přibližně jeho jednou třetinou; av18000, což není daleko od výšky Cotopaxi, už překonáme polovinu této hmoty neboli vkaždém případě polovinu měřitelného množství vzduchového polštáře nad naší zeměkoulí. Rovněž je spočítáno, že ve výšce nepřesahující setinu zemského průměru, tedy nepřesahující osmdesát mil, je vzduch už natolik řídký, že zde žádným způsobem nelze zachovat život zvířat aže navíc většina citlivých přístrojů, jež máme kdispozici ke zjišťování přítomnosti atmosféry, nás nebude schopna ujistit ojejí existenci. Mé pozornosti ovšem neuniklo, že zmíněné výpočty se zcela zakládají na našich experimentálních znalostech ovlastnostech vzduchu amechanických zákonech určujících jeho rozpínavost akompresi ve vzdálenostech, které můžeme označit za víceméně bezprostřední okolí Země samotné; azároveň se považuje za dané, že život zvířete je– amusí být– vzásadě neschopný změny vjakékoli nedosažitelné vzdálenosti od zemského povrchu. Zdat vyplývá, že veškeré tyto dedukce musejí být samozřejmě analogické. Největší výška, jíž kdy člověk docílil, je 25000stop, adosáhla jí vzduchoplavecká expedice pánů Guy-Lussaca aBiota. To je skromná výška, dokonce ive srovnání se zmíněnými osmdesáti mílemi; ajá se nemohu ubránit pocitu, že téma nabízí prostor kpochybnostem aznačnou volnost ke spekulacím.

Ve skutečnosti však při vystoupení do jakékoli dané výšky se překonané měřitelné množství vzduchu při dalším stoupání stále zvyšuje vždy oadekvátní část odpovídající dosažené výšce (jak lze zjevně dovodit zvýše řečeného), ale jeho podíl neustále klesá. Je tudíž evidentní, že vystoupáme-li sebevýš, doslova nemůžeme dorazit khranici, za níž už nebude žádná atmosféra. Ta vždy musí existovat, tvrdil jsem, ikdyž možná ve stavu nekonečného zředění.

Na druhou stranu jsem si uvědomoval, že tyto argumenty nemají dokazovat skutečnou apřesně danou hranici atmosféry, za níž už není absolutně žádný vzduch. Ale připadá mi, že jedna okolnost, jež ušla pozornosti těch, kteří na takové hranici trvají, ikdyž nejde onezvratné vyvrácení jejich přesvědčení, přesto stojí za důkladné prozkoumání. Při srovnání intervalů po sobě jdoucích průletů Enckeovy komety ajejího perihélia, přihlédneme-li co nejpřesněji kveškerým odchylkám způsobeným přitažlivostí planet, zdá se, že se tyto periody postupně zkracují; to znamená, že hlavní osa elipsy komety se pomalu, ale naprosto pravidelně zkracuje. Přesně ktomuto by mělo docházet, předpokládáme-li odpor, který musí kometa překonávat při průletu nesmírně řídkým éterickým médiem prostupujícím části její oběžné dráhy. Neboť je očividné, že takové médium musí, má-li zbrzdit rychlost komety, zvyšovat její dostředivou sílu aoslabovat sílu odstředivou. Jinými slovy sluneční přitažlivost bude konstantně nabývat na síle akometa bude při každém oběhu přitahována blíž. Skutečně neexistuje jiný způsob, jak uvedenou odchylku vysvětlit. Naproti tomu: Bylo pozorováno, že skutečný průměr mlhoviny obklopující tuto kometu se rapidně smršťuje, když se kometa blíží ke Slunci, astejnou rychlostí rozšiřuje při odletu do odsluní. Není snad opodstatněné, že jsem spolu spanem Valzem předpokládal, že toto zjevné zhutnění objemu má svůj původ ve zhuštění onoho éterického média, oněmž jsem hovořil výše ajehož hustota se mění vpoměru ke vzdálenosti od Slunce? Za pozornost rovněž stál čočkovitý jev zvaný zvířetníkové světlo. Tato záře, jež je nejpatrnější vtropech aje třeba si ji neplést sodleskem nějakého meteorického roje, se šíří od obzoru šikmo vzhůru aobvykle se drží ve směru slunečního rovníku. Připadá mi zřejmé, že se vřídké atmosféře šíří od Slunce přinejmenším přes oběžnou dráhu Venuše, ajá se domnívám, že nekonečně daleko.[1] Otomto médiu jsem opravdu nemohl předpokládat, že by se omezovalo jen na elipsovitou dráhu komety nebo na bezprostřední blízkost Slunce. Naopak si bylo snadné představit, jak prostupuje celé oblasti našeho planetárního systému, zhušťuje se uplanet do podoby, jíž říkáme atmosféra, ana některých znich se proměňuje zčistě geologických důvodů; to znamená, že se proměňuje nebo liší ve svých proporcích (nebo absolutní povahou) díky hmotě odpařované zpříslušných oběžných drah.

Jakmile jsem ktématu zaujal tento postoj, už jsem dál příliš neváhal. Uznal jsem, že během své cesty bych měl letět atmosférou vpodstatě stejnou jako na povrchu Země, atak jsem věřil, že spomocí velice důmyslného přístroje pana Grimma bych měl být snadno schopný ji zahušťovat vdostatečném množství pro potřeby dýchání. Tím byla odstraněna hlavní překážka bránící cestě na Měsíc. Musel jsem samozřejmě utratit nějaké peníze, věnoval jsem značný kus práce úpravě přístroje pro zamýšlený cíl asebevědomě očekával jeho úspěšné využití, podaří-li se mi výpravu završit vnějakém rozumném období. To mě přivádí zpět krychlosti, jíž by bylo možné cestovat.

Je pravda, že balóny během první fáze svého stoupání od Země letí poměrně mírnou rychlostí. Síla, která balón nese, zcela závisí na větší přitažlivosti atmosférického vzduchu oproti plynu vbalónu; ana první pohled se nezdá být pravděpodobné, že ve chvíli, kdy balón nabírá výšku, atudíž úspěšně proniká do vyšších vrstev atmosféry, kde její hustota prudce klesá, měla by se původní rychlost zvyšovat– tedy tvrdím, že se to nezdá být opodstatněné. Na druhou stranu jsem si nebyl vědom, že by se při nějakém zdokumentovaném letu vabsolutní rychlosti stoupání přesvědčivě prokázalo její snížení; byť by se něco takového jistě mohlo přihodit, když už kvůli ničemu jinému, tak například vpřípadě úniku plynu špatně zkonstruovaným balónem, nenalakovaným lepším materiálem než obyčejným lakem. Zdá se tudíž, že důsledek takového úniku stačí pouze kvyvážení účinku zrychlení získaného snižující se vzdáleností balónu od gravitačního středu. Dále jsem vzal vúvahu, že najdu-li na své cestě médium, které jsem předpokládal, aprokáže-li se, že jde vpodstatě oto, co označujeme za atmosférický vzduch, může být jen relativně malý rozdíl vtom, vjak velkém stavu zředění ho najdu– tedy vzhledem ksíle, kterou budu stoupat–, neboť plyn vbalónu bude nejen podléhat podobnému zředění (úměrně tomu, jak velký únik budu moci strpět, aby to dokázalo zabránit výbuchu), ale vzhledem ke své povaze zůstane za všech okolností určitě lehčí než jakákoli sloučenina pouhého dusíku akyslíku. Existovala tudíž možnost– vlastně šlo ovelkou pravděpodobnost–, že vžádné etapě svého stoupání bych neměl dosáhnout bodu, vněmž by se celková váha mého ohromného balónu, nepředstavitelně řídkého plynu, jímž byl naplněný, koše aveškerého jeho obsahu měla rovnat váze celkového objemu okolní vytlačené atmosféry; ato lze snadno považovat za jedinou podmínku, při jejímž splnění by se mohlo mé stoupání zastavit. Mělo-li by se ale tohoto bodu vůbec kdy dosáhnout, mohl bych se zbavit zátěže adalší váhy vcelkovém objemu téměř tří set liber. Gravitační síla mezitím bude soustavně slábnout se čtvercem vzdálenosti, aporoste-li tudíž prudce rychlost, měl bych posléze dorazit do oněch vzdálených oblastí, kde sílu zemské přitažlivosti nahradí přitažlivost Měsíce.

Nicméně zde byla jiná obtíž, která mě poněkud zneklidňovala. Bylo pozorováno, že při stoupání balónu do značné výšky zakouší člověk kromě bolesti spojené sdýcháním velké nepříjemnosti voblasti hlavy acelého těla, což často doprovází krvácení znosu adalší znepokojující symptomy, jež jsou stále nepříjemnější úměrně kdosažené výšce.[2] To byla úvaha poněkud zarážející povahy. Nebylo snad pravděpodobné, že se tyto symptomy budou prohlubovat, až to posléze skončí smrtí? Nakonec jsem usoudil, že ne. Jejich původ bylo třeba hledat vpostupném snižování obvyklého atmosférického tlaku na povrch těla aztoho plynoucího rozšíření povrchových cév, nikoli vnějakém vyloženém rozpadu živočišného systému, jako je tomu vpřípadě obtíží sdechem, kdy hustota atmosféry chemicky nedostačuje náležitému okysličování krve vsrdeční komoře. Kromě tohoto nedostatku okysličování jsem tudíž neviděl žádný důvod, proč by nebylo možné život zachovat třeba ive vakuu; neboť rozpínání astlačování hrudníku, jež se běžně označuje za dýchání, je výhradně svalová činnost apříčina, nikoli následek dýchání. Zkrátka jsem si představoval, že jakmile tělo přivykne nedostatku atmosférického tlaku, bolest se postupně zmírní; aběhem trvání těchto bolestí budu sdůvěrou spoléhat na železnou odolnost svého zdraví.

Podrobně jsem tedy, Vaše Excelence, vylíčil některé– ikdyž zdaleka ne všechny– úvahy, jež mě přivedly kprojektu cesty na Měsíc. Nyní budu pokračovat tím, že vám předložím výsledek pokusu tak zjevně odvážného svým pojetím avkaždém případě naprosto nevídaného vanálech lidstva.

Jakmile jsem dosáhl dříve zmíněné výšky– tedy tří atří čtvrtin míle–, vyhodil jsem zkoše větší množství peří azjistil tak, že stále stoupám dostatečnou rychlostí; nebylo tudíž třeba zbavovat se zátěže. Tomu jsem byl rád, neboť jsem si přál ponechat co největší váhu, kterou jsem mohl unést, ato ze zřejmého důvodu: nemohl jsem si být jistý gravitační silou ani hustotou měsíční atmosféry. Až dosud jsem netrpěl žádnými tělesnými potížemi, dýchal jsem zcela svobodně anecítil žádnou bolest hlavy. Kočka ležela ve střehu na mém kabátě, který jsem si svlékl, ase zdánlivou nezúčastněností pozorovala holuby. Ti byli uvázaní za nožky, abych zabránil jejich útěku, apilně se zaměstnávali zobáním rýžových zrnek, které jsem jim nasypal na dno koše.

Dvacet minut po šesté hodině barometr ukazoval výšku 26400 stop neboli naprosto přesně pět mil. Vyhlídky vypadaly nespoutaně. Prostředky sférické geometrie by dozajista šlo snadno spočítat, jak rozsáhlou oblast Země jsem pod sebou viděl. Konvexní povrch jakékoli části koule se má kcelému povrchu koule jako sinus versus kprůměru koule. Vmém případě se tedy sinus versus– neboli jinak řečeno tloušťka útvaru pode mnou– přibližně rovnal mé výšce neboli výšce pozorovacího bodu nad povrchem. „Pět mil kosmi tisícům zemského průměru,“ dala by se vyjádřit část zemského povrchu, kterou jsem viděl. Jinými slovy jsem zrakem obsáhl šestnáct setin celého povrchu zeměkoule. Moře vypadalo hladce jako zrcadlo, ikdyž spomocí teleskopu jsem si uvědomil, že se zmítá bouřlivými vlnami. Loď už nešlo vidět, očividně odplula kvýchodu. Začal jsem teď chvílemi zakoušet silnou bolest hlavy, především kolem uší, ale pořád jsem nicméně dýchal spřijatelnou volností. Zdálo se, že kočka aholubi netrpí vůbec žádnými potížemi.

Dvacet minut před sedmou balón vstoupil do dlouhé řady hustých mraků, které mi způsobily nemalé potíže, neboť poškodily kondenzační přístroj apromáčely mě na kůži; šlo bezpochyby onečekaný střet, neboť jsem nepovažoval za možné, aby se mrak podobného charakteru mohl udržet vtak obrovské výšce. Nicméně jsem se domníval, že bude nejlepší, když vyhodím dvě pětilibrové zátěže, přičemž jsem si stále uchoval rezervu ováze sto šedesát pět liber. Jakmile jsem to provedl, záhy jsem se zobtížného průletu vymanil aokamžitě si uvědomil, že se mi nesmírně zvýšila rychlost stoupání. Během pár vteřin po opuštění mračna projel zjednoho jeho konce na druhý záblesk pronikavého světla azpůsobil vznícení napříč celým jeho objemem, jako by šlo ohromadu hořícího uhlí. Je třeba nezapomínat, že se tak dělo za plného denního světla. Sebelepší fantazie si nedokáže vybavit nádheru, jakou by mohl takový fenomén způsobit uprostřed noční temnoty. Odpovídajícím obrazem by snad mohlo být jen samo peklo. Ale itak mi stály vlasy hrůzou na hlavě, když jsem hleděl do hlubiny zející pode mnou anechával svoji imaginaci sestoupit avznášet se vprazvláštních klenutých chodbách rudých propastí ahrůzyplných rozžhavených stržích obludných aneproniknutelných plamenů. Opravdu jsem vyvázl jen ovlásek. Kdyby balón zůstal byť jen okrátkou chvíli déle uvnitř mraku– tedy kdyby mě nepříjemnost toho, že jsem se zmáčel, nepřiměla vyhodit zátěž–, následkem by mohla být, apravděpodobně ibyla, moje zkáza. Podobné nástrahy, byť málo předpokládané, patří možná ktěm nejvážnějším, snimiž se vbalónu může člověk setkat. Vté době jsem už nicméně dosáhl příliš velké výšky avtomto ohledu jsem se nijak neznepokojoval.

Nyní jsem překotně stoupal avsedm hodin barometr indikoval výšku ne menší než devět apůl míle. Začal jsem vnímat velké potíže při nadechování. Ihlava mě nepřiměřeně bolela; ajelikož jsem už nějakou dobu cítil vlhkost na tvářích, zjistil jsem nakonec, že jde okrev, která mi docela rychle vytékala zušních bubínků. Také oči mi působily značné potíže. Když jsem si je promnul rukou, zdálo se mi, že jsou vypoulené zočních důlků vnezanedbatelném stupni; aveškeré předměty vkoši, ba ibalón sám, jako by se mému zraku jevily zdeformované. Tyto příznaky byly silnější, než jsem očekával, apřivodily mi jisté znepokojení. Vtéto kritické chvíli jsem velmi neuváženě abez rozmýšlení vyhodil zkoše další tři pětilibrové zátěže. Zvýšená rychlost stoupání, jíž jsem takto nabyl, mě unášela příliš překotně abez náležitého odstupňování do nesmírně řídké vrstvy atmosféry, což se ukázalo pro celou moji expedici imě samého jako téměř osudné. Náhle mě přepadly křeče, které přetrvávaly déle než pět minut, aikdyž do jisté míry polevily, dokázal jsem popadnout dech pouze vdlouhých intervalech adýchavičně, přičemž jsem po celou dobu hojně krvácel znosu iuší, atrochu dokonce izočí. Holubi se jevili na nejvyšší míru usoužení ausilovně se snažili uletět, zatímco kočka žalostně mňoukala asjazýčkem visícím ztlamičky vrávorala košem, jako by trpěla nějakou otravou. Příliš pozdě jsem si nyní uvědomil obrovskou zbrklost, jíž jsem se provinil, když jsem vyhodil zátěž, amé znepokojení bylo obrovské. Neočekával jsem nic jiného než smrt, která se dostaví během pár minut. Fyzické utrpení, jež jsem podstupoval, přispělo rovněž ktomu, že jsem nedokázal téměř nic podniknout pro záchranu svého života. Opravdu už mi zbývalo jen pramálo sil kúvahám asilná bolest hlavy jako by se dál prudce zvyšovala. Tak jsem zjišťoval, že mé smysly zakrátko podlehnou, auž jsem sevřel jedno ventilové lano spředstavou, že se pokusím osestup, když vtom vzpomínka na podvod, jímž jsem obelstil tři věřitele, amožné následky, které by pro mě znamenalo, kdybych se vrátil, mě od toho úmyslu přece jen odradily. Ulehl jsem na dno koše ausilovně se snažil vzpamatovat. Vtom jsem uspěl alespoň do té míry, že jsem se rozhodl pro experiment spočívající ve snížení množství krve. Avšak nemaje žádnou lancetu, musel jsem tuto operaci provést nejlepším možným způsobem, jakého jsem byl schopen, anakonec se mi podařilo otevřít si žílu na levé paži ostřím svého kapesního nožíku. Sotva začala krev téct, zakusil jsem znatelnou úlevu, avdobě, kdy jsem přišel omnožství odpovídající menší misce, většina nejhorších symptomů mě zcela opustila. Nicméně jsem nepokládal za účelné pokoušet se okamžitě vstát; místo toho jsem si paži co nejlépe ovázal azůstal další čtvrt hodiny nehybně ležet. Koncem oné doby jsem vstal azjistil, že jsem se osvobodil od veškeré bolesti, kterou jsem zakoušel za poslední hodinu ačtvrt stoupání. Potíže sdechem se však snížily jen nepatrně anapadlo mě, že brzy bude vyloženě nezbytné použít kondenzační přístroj. Když jsem pohlédl na kočku, která se mezitím opět pohodlně stočila do klubíčka na mém kabátě, ke svému nekonečnému údivu jsem zjistil, že využila mé indispozice ktomu, aby na svět přivedla tři koťata. To byl pro mě naprosto nečekaný přírůstek vpočtu pasažérů, ale jinak mě ta událost potěšila. Umožnila mi provést test pravdivosti jedné hypotézy, která mě při pokusu otento let ovlivnila víc než cokoli jiného. Představoval jsem si, že příčina utrpení provázející zvířecí existenci vjisté vzdálenosti nad zemí spočívá vatmosférickém tlaku na zemském povrchu, jemuž je dané zvíře přivyklé. Kdyby se zjistilo, že koťata trpí stejnými obtížemi jako jejich matka, musel bych svou teorii považovat za chybnou, ale kdyby tomu tak nebylo, musel bych to pokládat za silné potvrzení své ideje.

Vosm hodin jsem již dosáhl výšky sedmnácti mil nad zemským povrchem. Považoval jsem tudíž za prokázané, že rychlost mého stoupání nespočívá pouze vjejím navýšení, nýbrž že zrychlování by se do jisté míry projevilo, ikdybych se nezbavil zátěže, kterou jsem vyhodil. Bolesti hlavy auší se sodstupem vracely snovou silou anadále jsem občas krvácel znosu; ale celkově jsem trpěl mnohem méně, než by se dalo očekávat. Dýchal jsem však se stupňujícími se obtížemi akaždý nádech doprovázelo nepříjemně křečovité stažení hrudníku. Rozbalil jsem konečně kondenzační přístroj apřipravil ho pro okamžité použití.

Pohled na Zemi byl vtomto období mého stoupání opravdu nesmírně krásný. Na západ, sever ijih se prostírala, kam až oko dohlédlo, bezmezná plocha zdánlivě klidného oceánu, která každým okamžikem nabývala stále temnější modrý odstín. Vobrovské vzdálenosti východním směrem, ikdyž dokonale rozeznatelné, se rozkládaly ostrovy Velké Británie, celé atlantické pobřeží Francie aŠpanělska ismalým dílem severní části afrického kontinentu. Nebylo možné vysledovat žádnou stopu po jednotlivostech anejpyšnější lidská sídla ztváře Země dočista zmizela.

Nejvíce mě ale na podobě věcí dole pode mnou udivovala zdánlivá konkávnost povrchu zeměkoule. Zřejmě bezmyšlenkovitě jsem očekával, že během stoupání naopak spatřím její skutečnou konvexnost; stačilo však krátce se zamyslet, abych si ten rozpor vysvětlil. Přímka vedená zmé polohy svisle kZemi by utvořila přilehlou odvěsnu pravoúhlého trojúhelníku, jehož protilehlá odvěsna by se táhla od pravého úhlu kobzoru apřepona od obzoru zpátky ke mně. Jenže moje výška byla zanedbatelná vporovnání smým výhledem. Jinak řečeno, protilehlá odvěsna apřepona předpokládaného trojúhelníku by byly vmém případě tak dlouhé, že ve srovnání spřilehlou odvěsnou by mohly být pokládány téměř za rovnoběžky. Kvůli tomu se obzor vzduchoplavce vždy jeví vrovině skošem. Ale jakmile se bod přímo pod ním zdá být– aje– ve velké vzdálenosti, zdá se samozřejmě být také ve velké vzdálenosti pod obzorem. Proto ten dojem konkávnosti; atoto zdání musí přetrvat po celou dobu, dokud výška nedosáhne natolik velkého poměru, že se zdánlivá rovnoběžnost protilehlé odvěsny apřepony vytratí.

Jelikož holubi už touto dobou zřejmě zažívali značné utrpení, rozhodl jsem se, že je pustím na svobodu. Napřed jsem odvázal jednoho, nádherného holuba skvrnitého, apostavil ho na okraj proutěného koše. Zdálo se, že je nesmírně neklidný, úzkostně se rozhlížel kolem sebe, třepotal křídly avydával hlasité vrkavé zvuky, ale nedal se přesvědčit, aby si natolik důvěřoval, že by opustil prostor koše. Nakonec jsem ho zvedl ahodil do vzdálenosti asi půl tuctu yardů od balónu. Vůbec se však nepokusil klesat, jak jsem očekával, nýbrž se vehementně snažil dostat zpátky, přičemž zároveň vyluzoval pronikavě pisklavý křik. Nakonec se mu podařilo vrátit se na své původní místo na okraji koše, ale sotva toho dosáhl, hlavička mu klesla na hrudník apadl mrtvý do koše. Udruhého ktakovému neštěstí nedošlo. Abych zabránil následování příkladu jeho druha anávratu do balónu, mrštil jsem sním co největší silou směrem dolů aspotěšením sledoval, že pokračuje obrovskou rychlostí vklesání, přičemž slehkostí anaprosto přirozeně využívá křídel. Zakrátko mi zmizel zdohledu aneměl jsem sebemenší pochybnosti, že se šťastně vrátil domů. Číča, která se podle všeho do značné míry zotavila ze své nemoci, si nyní dopřála vydatné jídlo vpodobě mrtvého ptáka apoté se odebrala na kutě smnohem zjevnějším uspokojením. Její koťata byla docela čilá adoposud neprokazovala sebemenší známky nepohodlí.

Ve čtvrt na devět, kdy jsem se už nedokázal nadechnout bez nesnesitelné bolesti, jsem se bez dalšího otálení pustil do přípravy zařízení kolem koše, náležejícího ke kondenzačnímu přístroji. Toto zařízení si vyžaduje menší vysvětlení aVaše Excelence jistě budou mít na paměti, že mým cílem na prvním místě bylo, abych sebe ikoš ochránil zábranou proti vysoce zředěné atmosféře, vníž jsem se nacházel, súmyslem vypustit do takto vymezeného prostoru spomocí mého kondenzačního přístroje takové množství této dostatečně zhuštěné atmosféry, aby mi to umožnilo volně dýchat. Stímto cílem před sebou jsem si předem přichystal velice pevný, dokonale vzduchotěsný, ale pružný kaučukový pytel. Do tohoto pytle dostatečných rozměrů se náležitě vešel celý koš. To znamená, že se pytel přetáhl pod celým dnem koše nahoru po stranách adále podél vnější strany lan až khornímu okraji obruče, kníž byla připojena síťovina. Když jsem takto pytel vytáhl acelý ho uzavřel na všech stranách ivespod, bylo nyní třeba upevnit ho nahoře kolem obruče se sítí; jinými slovy, zajistit ho mezi sítí aobručí. Ale pokud síťovinu oddělím od obruče, abych tam mohl pytel upevnit, co mezitím bude držet koš? Síť však nebyla kobruči přidělána napevno, pouze přivázána řadou ok či smyček. Rozvázal jsem tudíž vždy jen několik těchto poutek zároveň, akoš tak zůstal dočasně zavěšený pouze na ostatních. Když jsem tam tímto způsobem vsunul část látky zhorního okraje pytle, znovu jsem uvázal smyčky, nikoli ale kobruči, neboť to by nebylo možné, protože tomu nyní bránila látka pytle, ale křadě velkých knoflíků připevněných přímo na látce, přibližně tři stopy pod hrdlem pytle; vzdálenosti mezi knoflíky byly přichystané tak, aby odpovídaly vzdálenostem mezi smyčkami. Jakmile jsem to provedl, odvázal jsem několik dalších smyček od obruče, přetáhl přes ni další část látky arozvázané smyčky zase spojil sodpovídajícími knoflíky. Tímto způsobem jsem dokázal celý horní okraj pytle vložit mezi síťovinu aobruč. Je očividné, že obruč tak nemohla spadnout do koše, ani když celou jeho váhu sveškerým jeho obsahem měla nyní nést pouze síla knoflíků. Na první pohled to vypadá jako nedostatečné zajištění, ale nebylo tomu tak, protože knoflíky byly nejen samy osobě velmi pevné, ale také tak blízko vedle sebe, že každý znich nesl pouze malý díl celkové váhy. Ani kdyby byl koš scelým svým nákladem třikrát těžší, nemusel bych se vůbec strachovat. Obruč obalenou kaučukovou látkou jsem nyní zvedl téměř do původní výšky apodepřel ji třemi lehkými kůly, připravenými za tímto účelem. Smyslem tohoto kroku samozřejmě bylo, aby se pytel nahoře roztáhl aspodní část síťoviny zůstala na svém náležitém místě. Teď už jen zbývalo uzavřít hrdlo pytle, atoho se snadno dosáhlo přitažením záhybů látky ksobě ajejich pevným zaškrcením uvnitř spomocí pevného stahovacího popruhu.

Po stranách takto připraveného krytu koše byla vložena tři kruhová okénka ze silného, ale čirého skla, jimiž jsem se mohl pohodlně rozhlížet do všech horizontálních směrů. Ve spodní části látky se nacházelo přímo naproti malému otvoru ve dnu koše ještě čtvrté okénko stejného typu. To mi umožňovalo dívat se přímo kolmo pod sebe, ale jelikož jsem podobně důmyslné zařízení nemohl– vzhledem kzvláštnímu způsobu uzavření otvoru atomu odpovídajícímu zkrabatění látky– umístit inahoře, nemohl jsem sledovat žádné objekty přímo nad sebou. To samozřejmě nebylo nijak podstatné, neboť ikdybych uměl ido nadhlavníku umístit okno, balón sám by mi bránil vjakémkoli jeho smysluplném užití.

Přibližně stopu pod jedním zbočních okének se nacházel kruhový otvor tři palce vprůměru asmosaznou obrubou opatřenou na vnitřní straně otvory se závity pro šroub. Ktéto obrubě byla přišroubována silná trubka kondenzačního přístroje, jehož tělo se samozřejmě nacházelo vkomoře zpřírodního kaučuku. Touto trubicí se nasávalo velké množství okolní řídké atmosféry pomocí vakua vytvářeného vpřístroji aodtud se vzahuštěném stavu přimíchávala do řídkého vzduchu, který již vprostoru byl. Po několikerém opakování této operace se nakonec komora naplnila atmosférou plně vhodnou pro náležité dýchání; vtakto stísněném prostoru se však vkrátkém čase musel vzduch zkazit apřestal být vhodný pro častý kontakt splícemi. Byl tedy poté vypouštěn malou klapkou na dně koše ahustý vzduch bez problémů klesal do řidší atmosféry pod balónem. Aby se zabránilo jakýmkoli komplikacím spojeným spřípadným vytvořením naprostého vakua uvnitř komory, neprobíhalo toto čištění nikdy najednou, nýbrž postupně– klapka se otevřela pouze na pár vteřin, pak se opět uzavřela, dokud dva záběry pumpy kondenzačního přístroje nedoplnily vypuštěnou část atmosféry. Zexperimentálních důvodů jsem kočku skoťaty vložil do menšího košíku, který jsem zavěsil mimo hlavní koš na knoflík vespod nedaleko klapky, kterou jsem je mohl vpřípadě potřeby kdykoli nakrmit. Provedl jsem to sjistým menším rizikem apřed uzavřením hrdla prostoru, kdy jsem se pod koš dostal sjedním zdříve zmíněných kůlů opatřeným háčkem. Sotva se do komory dostal hustý vzduch, obruče ani kůlů již nebylo třeba; rozpínání uzavřené atmosféry mocně roztáhlo kaučukovou látku.

Včase, kdy jsem veškerá tato opatření dokončil akomnatu naplnil vzduchem, jak jsem vysvětlil, bylo teprve za deset minut devět. Během celé doby, kdy jsem se tímto zaměstnával, jsem zakoušel nejhrozivější nesnáze kvůli dýchacím potížím ahořce jsem litoval ledabylosti nebo spíš neuváženosti, jíž jsem se provinil, když jsem tak důležitou záležitost do poslední chvíle odkládal. Ale když jsem úkol konečně splnil, záhy jsem začal sklízet plody svého vynálezu. Opět jsem zcela volně asvobodně dýchal– aproč bych vlastně neměl? Příjemně mne rovněž překvapilo, když jsem zjistil, že se mi do značné míry ulevilo od nesmírných bolestí, které mě až dosud sužovaly. Pobolívání hlavy doprovázené pocitem oteklosti nebo spíš rozšíření zápěstí, kotníků akrku– to bylo asi tak všechno, na co jsem si nyní mohl stěžovat. Zdálo se tedy být evidentní, že značná část potíží doprovázejících snížení atmosférického tlaku ve skutečnosti odezněla, jak jsem předpokládal, ato, že bolest částečně přetrvávala poslední dvě hodiny, bylo možné plně přičíst na vrub nedostatečnému dýchání.