© Alex Bell, 2017

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Richard Skolek, 2024

Cover and Illustrations © Tomislav Tomić, 2024

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4732-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-4733-7 (mobi)

Pro Neila Dayuse,

mou spřízněnou duši

„Rychle vklouzli do důvěrnosti,

ze které se pak už nikdy nedostali.“

F. Scott Fitzgerald,

překlad František Vrba

KAPITOLA PRVNÍ

Stella Hvězdovločka Pearlová z okna věže otřela námrazu a zamračeně vyhlédla na sníh. Měla mít tu nejlepší náladu – zítra má narozeniny, což byla její druhá nejmilovanější věc na světě. Tou první byli jednorožci. Přesto se nedokázala radovat, Felix ji totiž stále odmítal vzít na výpravu. Prosila, smlouvala, přemlouvala, hrozila a láteřila, všechno však bylo marné. Z představy, že bude muset zase zůstat u tety Agathy, se jí dělalo nevolno. Teta toho o dětech moc nevěděla a občas udělala nějakou hloupost – jednou třeba Stelle do školy na oběd nabalila zelí. Nedala jí žádné čokoládové dinosaury, žužu koláčky ani jiné dobroty, jen jedinou smutnou a zcela zbytečnou hlávku zelí. A navíc jí z nosu vykukovaly chloupky. A člověk to nevydržel a musel se tam občas nevěřícně zadívat.

Od chvíle, co pochopila význam slova „průzkumník“, se jím Stella chtěla stát. Přesněji řečeno, toužila být navigátorem. Milovala mapy a glóby a nikdy ji neomrzelo se na ně dívat, kompas pro ni byl tou nejkrásnější věcí na světě. Tedy až po jednorožcích, samozřejmě.

A pokud průzkumníkem být neměla, proč jí víly daly druhé rodné jméno? Každý přece věděl, že tři jména mají jenom průzkumníci. Felix se s ní podělil o své příjmení, s křestním jménem si ale nevěděl rady, a tak požádal víly, aby ji pojmenovaly místo něj. To bylo zřejmě správné rozhodnutí, neboť měl v oblibě podivná jména jako Mildred a Wilhelmina a Barbaretta. Víly jí ovšem místo jednoho jména daly dvě: Stella a Hvězdovločka. A to jistě znamenalo, že se zkrátka musí stát průzkumníkem.

Stella vylezla na lavici u okna, přitáhla si nohy k sobě a položila si bradu na kolena. Venku se smrákalo a ona věděla, že se po ní Felix brzy začne shánět, aby jí předal soumračný dárek. Byla to jedna z jejich tradic – den před narozeninami si za soumraku směla rozbalit jeden ze svých dárků. Nyní byla ovšem příliš rozčilená a zklamaná a o žádné dárky nestála, a tak se schovala sem do věže. Doufala, že když bude sedět na lavici u okna, nebude ji z konce chodby vidět.

Věž měl však bohužel v oblibě i Grobián – jen co si sedla, ztěžka se k ní dovlekl a začal čenichat kolem jejích kapes, neboť z nich cítil rybí suchary. Když Felix jednoho dne opuštěné mládě přinesl domů, paní Sapová, která jim dělala hospodyni, z toho nijak nadšená nebyla, lední medvěd by ovšem jinak zahynul. Kromě toho, že byl sirotek, měl navíc pochroumanou tlapu, v divočině by tedy nepřežil. Stella si byla jistá, že mít doma ledního medvěda je ta nejlepší věc na světě, i když se k ní občas přitulil tak nadšeně, že ji málem rozmáčkl. Lední medvědi byli překvapivě mohutní.

Sáhla do kapsy a podala mu jeden rybí suchar. Grobián si ho od ní nesmírně jemně vzal a spokojeně pokřupával, až na ni létaly drobky. Trochu ji také poslintal. Stella byla na takové medvědí poslintání zvyklá a nic si z něj nedělala. To, že za ní Grobián přišel, mělo ale jednu nevýhodu – prozradil ji, když do chodby o pár minut později nahlédl Felix.

„Á, tady jsi,“ pravil a zastavil se u lavice. „Všude tě hledám.“

Stella mu pohlédla do obličeje – šlo o tu nejmilejší tvář, co znala, a také o tu první, kterou kdy viděla. Stella totiž byla – stejně jako Grobián – sněžným sirotkem. Kdyby ji Felix coby batole nenašel, nejspíš by tam na ledu zemřela. Nikdy nepotkala jiného člověka, který by měl tak bělostné vlasy, bledou kůži nebo ledově modré oči jako ona. Pokožka většiny jejích spolužáků byla narůžovělá, ona byla ovšem od hlavy k patě bílá jako perla. Vždycky ji to trápilo, především proto, že nevypadala jako její adoptivní táta.

Felix byl jejím otcem v každém významu toho slova, přesto si ho navykla oslovovat křestním jménem, protože mu tak říkali všichni ostatní. Nebyl nijak zvlášť pohledný ani distingovaný, neměl dokonce ani knír nebo licousy, ačkoliv byly zrovna v módě. Bylo to dáno hlavně tím, že by ho jejich úprava a údržba stála mnoho úsilí a energie a Felix tvrdil, že (dosud) přišel na 134 zajímavějších způsobů, jak trávit čas, a to včetně vytváření číslovaných seznamů zajímavějších způsobů, jak trávit čas. Jeho nos byl nahoře trochu křivý, Stella ale milovala vrásky kolem jeho očí, jeho zlatohnědé vlasy, jež byly většinou o něco delší, než by bylo záhodno, a kroutily se mu kolem límce – a také to, že se jeho ústa vždy chtěla smát. Zamračený Felix téměř nikdy nebýval; tvrdil, že jde o plýtvání svalovou prací.

Stella ho vždy považovala za úžasného člověka a to, že byl vílolog, to jen potvrzovalo. Na světě nebylo mnoho lidí, s nimiž by se víly byly ochotné bavit, Felixe ovšem měly ve velké oblibě. Během letních měsíců se mu obvykle jedna usadila na obrubě klobouku nebo na rameni, sotva vyšel z domu, a začala mu něco šeptat do ucha. Pokud si tedy občas zapomněl učesat vlasy, vzal si podivné ponožky nebo měl špatně zapnuté knoflíky u košile, Stelle to bylo zcela lhostejné. Felix uměl jezdit na velocipedu, znal různé karetní triky a dovedl z papíru složit malého létajícího ptáčka – a pokud by snad někomu tohle všechno nestačilo, aby se z dotyčného stal jeho oblíbenec, Stelle rozhodně ano.

„Je čas na soumračný dárek,“ oznámil jí. V rukou držel bílou krabici s nepříliš povedenou růžovou mašlí.

„Já ho nechci,“ odvětila Stella. Stálo ji to veškeré sebeovládání. Odvrátila se od něj a znovu vyhlédla z okna.

„To nemůžeš myslet vážně,“ pravil Felix. Pokusil se Grobiána odstrčit – zvíře totiž leželo hned vedle lavice – pokoušet se pohnout ledním medvědem je ovšem podobné, jako kdyby se člověk snažil odtlačit horu. Grobián se nepohnul ani o píď, a tak jej Felix přelezl a posadil se naproti Stelle.

„Víš, že bych tě s sebou vzal hned,“ řekl jí tiše. „Kdyby na výpravy směly i dívky, samozřejmě bych tě vzal s sebou.“

„Není to fér!“ vykřikla Stella. „Proč se holka nemůže stát průzkumníkem? Je to hloupost a nedává to smysl!“

Bylo to tak nespravedlivé, až se celá roztřásla. Kdykoliv se Felix vrátil z expedice, vyprávěl jí, co se událo; na těch příbězích vyrůstala. V životě každé dívky ovšem přijde chvíle, kdy už nechce poslouchat o dobrodružstvích druhých, a místo toho chce začít prožívat svá vlastní.

Řada průzkumníků brala na výpravy své syny. Té další se měl zúčastnit i Stellin kamarád Fazolek, který se na ni chystal se svým strýcem, renomovaným entomologem Benedictem Boscombem Smithem. Fazolek byl stejně starý jako ona a byl napůl elf. Nesnášel obrovskou spoustu věcí, například nezávazné společenské tlachání, sarkasmus, potřesení rukou, objímání či stříhání vlasů. V podstatě mu vadilo cokoliv, co zahrnovalo fyzický kontakt.

„Máš naprostou pravdu,“ opáčil Felix. „Je to hloupé a nedává to smysl. Jsem si jistý, že to jednou bude jinak. Svět se ale někdy nemění tak rychle, jak bychom si přáli.“

Stella dál vyhlížela z okna; dívat se na sníh bylo jednodušší než pohlédnout Felixovi do očí.

„Myslela jsem, že tě pravidla nezajímají,“ odvětila a kousla se do rtu.

Felix vždy říkával, že některá pravidla je možné porušit, ba co víc, že aby si člověk zachoval zdraví, měl by některá z nich porušovat běžně. Když teta Agatha podotkla, že pokud si do domu nepořídí ženu, tak Stella zvlčí, Felix se dcery pokaždé zastal a tvrdil, že prohánět se po pozemku na jednorožci, postavit z knih v knihovně pevnost nebo zjistit, jak se z nafukovacích balónků dělají zvířata, je přinejmenším stejně důležité jako vyšívání.

„Jsou pravidla, která porušit nelze, a to nikdy,“ říkával. „Musíme třeba být laskaví a musíme se k druhým chovat tak, jak bychom chtěli, aby se oni chovali k nám. Zjistíš ovšem, že to, jestli se ti ostatní smějí, považují tě za podivína nebo za někoho, kdo se od nich liší, vlastně ve výsledku tolik důležité není.“

„Komu by ublížilo, kdybys mě na tu výpravu vzal?“ zeptala se Stella. Chtěla proti němu použít jeho vlastní logiku. „Kdyby se někomu zdálo zvláštní, že je průzkumníkem holka, byl by to přece jeho problém, ne můj.“

Felix si povzdechl a položil dárek na volné místo mezi nimi.

„Kéž by to bylo tak jednoduché, zlatíčko. Já jsem ale pravidla Průzkumnického klubu ledních medvědů nevymyslel.“ Přisunul k ní po lavici dárek o něco blíž. „Nenech si tím zkazit narozeniny. Proč si neotevřeš ten dárek?“

„Odnes ho. Nechci ho,“ pronesla Stella tak chladně, jak jen dovedla. Sotva to však dořekla, rozhostil se v ní velmi nepříjemný pocit. Nenáviděla se za to, že je tak krutá, i za to, že se zlobí na Felixe. Vždycky byli přátelé – tohle bylo naprosto nepřirozené a svíral se jí z toho žaludek.

„Promiň,“ vyhrkla vzápětí. „To ode mě bylo ošklivé.“

Felix zvedl dárek a vložil jí ho do rukou.

„Otevři ho,“ pobídl ji znovu. „Ti ubožáčci už musí být přidušení.“

To podnítilo její zvědavost, a tak rozvázala mašli, sňala z krabice víko a nahlédla dovnitř – v růžovém hedvábném papíru se ukrývalo maličké iglú. Stella zavýskla radostí a vyjmula ho z krabice, přičemž zjistila, že je vyrobeno ze skutečného ledu. Každá miniaturní cihlička ji mrazila do prstů, celý zakřivený povrch se blýskal mrazem, jako by na něm byl nespočet droboučkých diamantů.

„Je kouzelné, a tak se nerozteče,“ řekl Felix. „Mám ho od čaroděje, kterého jsem potkal ve Funivé Lhotě. Podívej se dovnitř.“

Stella iglú zvedla, aby do něj mohla nahlédnout, a zalapala po dechu – uvnitř byla rodina maličkých tučňáků, co se vesele kolébali po ledu.

„Jsou to lední mazlíčci,“ dodal Felix. „Jsou součástí kouzla, takže je nemusíš krmit ani se o ně nijak starat. Ten čaroděj mi ale kladl na srdce, že budou vděční, když jim jednou za čas zazpíváš. Měl ještě iglú s ledními medvědy, a pak také jedno s tuleni, já jsem si ale říkal, že tučňáci se ti budou líbit nejvíc.“

„Jsou úžasní!“ odvětila Stella.

„V jednom iglú byli dokonce i malí sněžní goblini, ale to se mi zdálo dost znepokojivé. Co by si člověk pomyslel, kdyby od někoho dostal iglú plné sněžných goblinů? Když jsem do něj nahlédl, zdálo se, že se zrovna jeden druhému pokouší vypíchnout oko větvičkou. A kdoví, co se dělo pak.“

„To zní jako dárek, který by někomu dala teta Agatha,“ řekla Stella. Sotva se o ní zmínila, opět se trochu zasmušila.

Maličké tučňáky v maličkém iglú si ihned zamilovala, stejně jako si okamžitě oblíbila všechny ostatní zvláštnosti, poklady a tretky, které Felix přivezl ze svých cest. Chtěla ovšem něco jiného – z celého srdce toužila po tom, aby si domů mohla přivézt své vlastní divy a vzácnosti. Chtěla mít svou vlastní pracovnu se stěnami pokrytými mapami a nákresy, v níž by mohla trávit libovolné množství času sepisováním seznamů zásob, obdivováním kuriozit, jež shromáždila na cestách, a plánováním svého dalšího dobrodružství v podivných a vzdálených zemích na druhé straně světa.

„Teta dělá, co může,“ pravil Felix. „Je jenom… z jiného těsta, než jsme my, to je celé. Ale má nás ráda…“ Vyhlédl z okna a mezi očima se mu objevila vráska. „Po svém.“

Tím si Stella vůbec nebyla jistá. Felix ji všem pokaždé představoval coby svou dceru a ona věděla, že ji miluje stejně vroucně, jako kterýkoliv jiný otec miluje své dítě, ačkoliv byla sirotkem, kterého našel na sněhu. Teta Agatha si ji však vždycky prohlížela s mírným znechucením – přesně tak, jak hleděla na Grobiána, když si dal rybí suchar a dlouze a hlasitě si odříhl.

Zároveň už se s Felixem nechtěla dál hádat, a tak mu dala pusu na dobrou noc, přelezla Grobiána a vrátila se do svého pokoje. Iglú položila vedle postele, převlékla se, zalezla si do peřin a upřela pohled na dětský kolotoč visící ze stropu. Podobné hračky už ji dávno nebavily, Felix jí ale kolotoč vyrobil, když byla ještě úplně malá, neboť chtěl, aby se u něj cítila víc doma, a tak ho milovala.

Vymyslel ho tak, aby jí připomínal, odkud je – byli na něm huňatí obři yetti, sněhobílí jednorožci, obrovití mamuti a třpytivé stříbrné hvězdičky. Společnost jim dělali i odpudiví sněžní muži a jakové, kteří měli na kopytech dokonce i pazneht. Felix si dal skutečně záležet, vše bylo zhotoveno z hlíny a korálků a vlny a blýskavých sklíček. Když ji našel, měla Stella jen pár let – příliš málo na to, aby si pamatovala, co bylo předtím. Občas se jí ale zdálo, že je znovu malým děťátkem, sedí na posteli a hraje si s korunkou zdobenou křišťály, perlami a diamanty bílými jako led. Pak se obraz posunul, náhle byla venku a sníh byl potřísněn krví…

Stella věděla, že se nikdy nedozví, co se jí a její biologické rodině stalo. Vzdálené mrazivé pustiny byly ovšem jejím domovem a ona je toužila znovu spatřit. Felix tam nyní pořádal výpravu se svým klubem, chtěli se stát prvními průzkumníky, co dosáhnou nejchladnější části Ledozemě, a Stella si přála, aby tam mohla být s nimi. Stačilo přijít na způsob, jak Felixe přemluvit, aby jí to dovolil.

Nakonec si povzdechla, otočila se na bok a zavrtala se hlouběji do peřin. Usnula za zvuků tichého radostného hýkání tučňáků, co se proháněli po svém iglú.

KAPITOLA DRUHÁ

Když se Stella příštího rána probudila, svítilo jí okny do pokoje slunce aprohřívalo jí prsty na nohou vykukující zpod peřiny. Posadila se apřemýšlela, jestli se teď, když je jí dvanáct let, bude cítit jinak. Jejím skutečným věkem si nemohli být jistí, Felix ovšem odhadoval, že když ji našel, mohly jí být zhruba dva roky. Zastával také názor, že své narozeniny by měl každý oslavit alespoň jednou ročně (ideálně dvakrát), atak se rozhodl, že ty Stelliny připadnou na den, kdy ji objevil.

Zmaličkého iglú vedle postele se ozýval tlumený zvuk frkaček– zaujalo ji to, atak ho zvedla apodívala se dovnitř na rodinu tučňáků. Zdálo se, že jeden znich také slaví narozeniny, všichni totiž měli papírové párty čepičky afoukali do frkaček abyl tam také dort ve tvaru ryby, zněhož trčelo značné množství svíček. Jeden ztučňáků– nejspíš oslavenec či oslavenkyně (utučňáků se to těžko pozná)– nadšeně tleskal křídly avzrušeně hýkal. Stella si vzpomněla, co jí Felix kladl na srdce, atak jim zazpívala „Hodně štěstí, zdraví“, což ihned způsobilo ohromný poprask. Tučňáci začali pobíhat sem atam ajejich veliké nohy hlasitě pleskaly oled. Stella se usmála apoložila iglú zpátky vedle postele.

Se značným úsilím potlačila veškeré myšlenky na Felixův brzký odjezd ina to, že bude záhy uvězněna tetou Agathou. Byla by velká škoda, kdyby si tím nechala zkazit narozeniny. Dvanáct je člověku jen jednou.

Vzala si na sebe své oblíbené šaty pro zvláštní příležitosti. Byly blankytně modré aměly drobné bílé knoflíky ve tvaru ledních medvědů aúchvatnou spodničku– stačilo, aby se zatočila dokola, akrásně se nafoukla. Stella si pak připadala jako jedna zcukrových víl, které opůlnoci občas viděla tančit vzahradě.

Svázala si bílé vlasy do copu aozdobila je modrou stuhou, pak sešla po mohutném schodišti dolů. Felix byl stejně jako většina průzkumníků extrémně bohatý, bydleli proto vhonosném sídle sněkolika kuchyněmi ajídelnami acelým zástupem kuchtíků, kuchařů asloužících. Pokud unich zrovna pobývali kolegové-průzkumníci– což se stávalo především tehdy, když plánovali další výpravu– dopřávali si snídani vsalónku. Když byli ovšem sami dva, vždy jedli voranžérii. Felix ten prostor stále nazýval oranžérií, ačkoliv tam již řadu let žádné pomerančovníky nerostly. Nyní bylo ve skleníku něco úplně jiného.

Sotva Stella otevřela dveře, přelila se přes ni vlna tepla; ucítila také slabý závan dávno zmizelých pomerančů. Díky skleněné střeše astěnám byla oranžérie tou nejteplejší částí domu, což zní činilo ideální prostředí pro trpasličí dinosaury. Někteří lidé jim také říkali vílí dinosauři, protože byli opravdu droboučcí– ani tyranosaurus rex, kterého měla Stella ze všech nejraději, nebyl větší než kotě. Jmenoval se Bourák arozeběhl se kní, jen co vkročila dovnitř. Stella ho vzala do náruče ajemně ho pohladila po šupinaté hlavě. Samým blahem se zavrtěl, obtočil jí drápy kolem palce apevně ho sevřel.

Felix se strpasličími dinosaury poprvé setkal během expedice na Ostrovy koření na Exotickém jihu ajiž nějakou dobu je studoval. Brzy se to rozkřiklo; když se tak někde objevil nemocný či zraněný trpasličí dinosaurus, lidé se na něj obraceli ažádali ho, aby si ho vzal do péče. Felix nikdy nikoho neodmítl, atak jich dnes voranžérii žilo několik desítek.

„Á, oslavenkyně už je vzhůru!“ zavolal na Stellu od stolu uprostřed místnosti. „Pojď se posadit adát si snídani.“

Když zjistila, že mají zmrzlinu, ato dokonce ise sypáním, polevou zčokoládového karamelu akaramelovými tyčinkami, byla štěstím bez sebe. Nadchly ji idesítky zvířátek zbalónků– samí jednorožci– které jí Felix vyrobil aozdobil jimi příbytky pterodaktylů, jež visely ze stropu. Každou chvíli se jeden ztrpasličích pterodaktylů rozhodl, že si ty zářivě růžové balónkové jednorožce prohlédne zblízka, jen aby od nich snadmíru zmateným výrazem zase rychle odletěl.

Stella se posadila. Bouráka měla na klíně– když mu podala karamelovou tyčinku, nedočkavě ji dívce vytrhl zruky. Pak vzala lžičku apustila se do zmrzliny, aby se jí neroztekla. Všechno bylo famózní, dokud se neozvalo rychlé zaklepání na skleněnou stěnu. Když se otočili, zjistili, že venku stojí teta Agatha anahlíží se zachmuřeným výrazem dovnitř.

Stellu sevřela úzkost. „Myslela jsem, že si pro mě má přijít až odpoledne,“ řekla avrhla na Felixe vyčítavý pohled.

„Ano, já taky. Nejspíš stihla dřívější vlak,“ opáčil apovzdechl si. „Nedá se nic dělat, už nás viděla, tak se před ní nebudeme schovávat.“ Zamával jí přes sklo azavolal na ni: „Pojď dovnitř, Agatho. Je odemčeno.“

Stella se znovu zaměřila na svou zmrzlinu atety, která obcházela skleník, si nevšímala. Agatha byla za okamžik na prahu. Měla na sobě ladící fialovou sukni akabát, na hlavě jí seděl veliký měkký klobouk sperem, samozřejmě také fialový. Teta Agatha nebyla žádný drobek aStelle připadalo, že vtomto svérázném úboru vypadá jako obrovitá fialová žába, kterou by žádný člověk neolízl, neboť může být jedovatá.

„Jak rád tě zase vidím, Agatho,“ pravil Felix uctivě, potom vstal, odsunul od stolu židli anabídl ji tetě. „Dáš si snámi zmrzlinu?“

„Zmrzlinu?“ zopakovala Agatha tak zhrozeně, jako by se jí Felix právě zeptal, zda si nedá mletou krakatici.

„Zmrzlinu ksnídani?“ pokračovala. „To snad ne, Felixi, to snad ne…“

„Stella má dnes narozeniny,“ odvětil aznovu se posadil.

„Ach, ovšem. Všechno nejlepší, drahoušku,“ řekla teta Agatha apoprvé dala najevo, že si jí všimla.

„Děkuji, teto Agatho,“ odpověděla Stella.

Teta se svalila na židli; kabelku si nechala na klíně apevně ji svírala, jako by se bála, že ji oni někdo připraví. Zamračila se aupřela pohled na stůl. „Felixi, můžeš mi proboha vysvětlit, proč je vté misce slupínky dinosaurus?“

„To je Mildred,“ opáčil Felix nevzrušeně. „Je diplodokus.“

Vmisce vedle jeho lokte skutečně odpočíval trpasličí dinosaurus, jehož tělo bylo částečně ponořeno vmléce slupínky.

„Neptala jsem se na druh, zajímá mě, co dělá vté misce,“ pravila teta Agatha apovzdechla si.

„Má něco skůží,“ odvětil Felix, „tak jí zkouším pomoct mlékem slupínky. Zatím to zdá se funguje. Opravdu si nedáš trochu zmrzliny? Nebo aspoň karamelovou tyčinku?“

„Takové stolování musí být příšerně nehygienické,“ nedala se teta Agatha. „Kolem člověka pořád běhají nějací dinosauři, akromě toho je tu příliš teplo.“ Vytáhla zkabelky obří vějíř acelá rozrušená si jím začala ovívat obličej.

Stella zmisky vyškrábla poslední zbytek zmrzliny anatáhla lžičku kBourákovi, aby ji mohl olíznout. Pak ho vzala adala ho na zem. Dinosaurus se bohužel rozeběhl rovnou ktetě azačal jí ohryzávat tkaničky ubot. Agatha zaječela achtěla ho udeřit vějířem, Felix však okamžitě vystřelil ruku azabránil jí vtom.

„Hlavně klid,“ řekl. Vzal Bouráka adal si ho do klína. Tyranosaurus rex tetu přes stůl probodával pohledem. Uměl to opravdu dobře, byla to nakonec jedna zvěcí, které na něm Stella měla nejraději.

Zrovna je chtěla požádat, aby ji omluvili, protože by mnohem raději byla dole ve stájích usvého jednorožce (nebo vlastně téměř kdekoliv)– cokoliv bylo lepší než sedět tady adívat se na tetin věčně nesouhlasný výraz– Agatha se kní ovšem znenadání otočila apravila: „Stello, drahoušku, proč si nejdeš na chvíli hrát ven? Potřebuji se svýmbratrem probrat něco důvěrného.“

Teta Felixovi vždycky říkala „můj bratr“, anaopak se důsledně vyhýbala označení „tvůj otec“. Stella pokrčila rameny aseskočila ze židle, jako by jí to bylo jedno aona měla na práci mnohem důležitější věci. Věděla ale, že pokud chce Agatha sFelixem probrat „něco důvěrného“, budou mluvit oní. Ajako každé správné dítě se ihned rozhodla, že utakového rozhovoru nemůže chybět aže je bude tajně poslouchat.

Vrátila se proto do domu stejnou cestou, jako prve přišla, avzala si kabát. Pak se vydala ven. Zastavila se ukeře smaršmelouny, co rostl hned vedle oranžérie– nebyl nijak zvlášť velký, když si ovšem přidržela spodničku, přidřepla si do sněhu avůbec se nehýbala, stačil na to, aby se za něj mohla schovat. Skrze jeho listy anadýchané růžové maršmelouny pak mohla pozorovat tetu Agathu iFelixe azřetelně slyšela každé slovo, co zaznělo.

„Felixi, to už vážně přeháníš!“ stěžovala si právě teta. „Netopýři ve zvonici, dinosauři voranžérii, víly vhromadě dříví… Co přijde příště?“

„Nepřeháněj, Agatho,“ odvětil Felix. „Ve zvonici žádní netopýři nejsou. Mám-li být upřímný, nejsem si úplně jistý, co to zvonice vůbec je, ale jsem si docela jistý, že tady žádnou nemáme. Netopýři jsou vkuřárně. Dřív měli rádi knihovnu, pak se ovšem nepohodli sknihomoly a–“

„Ale mně přece na nějakých netopýrech nezáleží!“ přerušila ho teta netrpělivě. Stelle to přišlo dost neomalené– byla to ona, kdo se onich zmínil jako první. „Jde mi oto, co vyroste zté dívky.“

„Zté dívky,“ zopakoval Felix tiše. „Máš snad na mysli mou dceru Stellu?“

„Felixi, mluv vážně, prosím. Není tvoje dcera. Ne doopravdy.“

Felix okamžitě vstal, nic ale neřekl. Stella věděla, že vduchu počítá do deseti. Často to kladl na srdce ijí– kdykoliv hrozilo, že by se mohla rozčílit, měla nejprve vduchu napočítat do deseti. Felix byl obvykle dobře naladěný atéměř nikdy se nerozčiloval; vlastně se zdálo, že teta Agatha je jediným člověkem, který mu dokáže zkazit náladu.

„Stella je má dcera,“ pravil nakonec. „Vkaždém smyslu toho slova.“

„Když to říkáš… Přijela jsem dřív, protože jsem si stebou chtěla vážně promluvit otom, co sní bude. Navěky dítětem nezůstane. Co až vyroste? Nemůže tu přece zůstat napořád, nebo ano?“

Felix vzal znádoby sledem konvici apolil Mildred trochou studeného čerstvého mléka. Diplodokus se stále spokojeně máčel vmisce. „Co navrhuješ, Agatho?“ zeptal se potom tety.

„Mám pro tebe skvělé zprávy, Felixi. Dá se říct, že jsem ten problém vyřešila.“ Když se odsunula od stolu avstala, pero vjejím klobouku se zakymácelo. „Zajistila jsem Stelle místo ve škole pro mladé dámy.“

Felix konvici položil na zem. „Stella už přece chodí do školy tady unás. Akdykoliv můžu, vzdělávám ji ijá–“

Teta Agatha na něj ukázala prstem. „Právě kvůli tobě má vhlavě spoustu hloupostí zknih. Musí se naučit užitečné věci– jak šít avyšívat ajak nosit šaty, aniž by je během pár vteřin zničila.“

Stella si provinile prohlédla své sváteční šaty. Když měla Bouráka na klíně, všimla si, že drápky vytáhl několik nití. Lem spodničky byl urousaný, neboť ho táhla sněhem. Bourák jí navíc látku trochu poslintal. Povzdechla si. Kdykoliv byly poblíž karamelové tyčinky, trpasličí tyranosauři rexové slintali jako pominutí.

„Ve škole pro mladé dámy se Stella naučí zpívat akreslit,“ pokračovala mezitím teta Agatha. „Vysvětlí jí tam, že se nehodí, aby dívka jezdila na jednorožci nebo aby studovala zaprášené staré mapy. Naučí ji také správnému držení těla. Dívky si tam dávají knihy na hlavu akaždý den snimi hodinu přechází sem atam.“

Felix se na ni nevěřícně zahleděl. „Opravdu?“

Agatha rázně přikývla. „Ano, opravdu. Někdy idvě hodiny.“

„Nebylo by mnohem užitečnější, kdyby ten čas strávily čtením těch knih?“

„Je to báječný vzdělávací ústav,“ pravila teta, která se rozhodla předstírat, že ho neslyšela. „Jsem si jistá, že kdyby tam Stella strávila alespoň jedno pololetí, byl bys překvapený, jak moc se změnila, Felixi. Vážně.“

„Otom vůbec nepochybuji,“ odtušil Felix.

„Ukážou jí, jak si udělat účes podle poslední módy,“ pokračovala čím dál nadšeněji Agatha. „Naučí se také tančit abude se umět napudrovat ananést si růž. Bude vědět, jak se zalíbit mladému muži. Aaž bude starší, můžeme jí najít vhodného manžela, adál za ni bude zodpovědný on. Všechno jsem to důkladně promyslela, Felixi, atoto je jediná možná cesta. Vím, že se rád ujímáš sněžných sirotků, ale děvče je něco úplně jiného než lední medvěd– to si přece musíš uvědomovat ity.“

Stella zadržela dech acítila, jak jí vhrudi buší srdce. Co když bude Felix stetou Agathou souhlasit? Byla si jistá, že kdyby ji poslal pryč, nepřežila by to. Náhle si přála, aby kněmu včera večer nebyla tak příkrá. Přála si, aby mu byla lepší dcerou aaby mu každý den alespoň padesátkrát zopakovala, jak moc ho má ráda.

Felix se otočil od stolu aStella zalapala po dechu– uvědomila si totiž, že jde ke skleněné stěně, za níž se schovává. Schoulila se do sněhu asnažila se nehýbat, stále ale zírala na Felixovy boty, které se zastavily jen kousek od ní.

„Je to dobrý plán, Agatho,“ slyšela ho říct. Celým tělem jí projela vlna děsu. „Nejsem si ovšem jistý, že by Stellu vyšívání bavilo.“

Stella se skrz růžové maršmelouny odvážila pohlédnout vzhůru asleknutím zjistila, že se Felix dívá přímo na ni. Na rtech mu ale pohrával jemný úsměv, adokonce na ni imrkl.

„Kromě toho mi přijde,“ pokračoval apoškrábal se na tváři, „že chodit sem atam sknihami na hlavě je otřesné plýtvání časem. Je pravda, že se vženských záležitostech příliš nevyznám, přesto věřím, že se zpíváním atancem mladé dívky nevystačí aže jsou pro ně důležité ijiné věci. Nejsou snad cvičené opice, nebo ano?“

„Obávám se, že musím trvat na svém, Felixi. Všechno je zařízené adomluvené, zítra tam Stella nastoupí.“

„Má milá Agatho, vím, že to myslíš dobře, nemáš ovšem právo na něčem takovém trvat. Dokonce do toho vůbec nemáš co mluvit. Stella do žádné školy pro mladé dámy nenastoupí, ani zítra, ani nikdy jindy.“ Felix se otočil od okna. „Děkuji, že ses za námi zastavila, nakonec ale nebude třeba, aby ses oStellu postarala.“

„Snad ji tu nechceš nechat jen se sloužícími atěmi odpudivými dinosauřími tvory?“ zhrozila se teta. „Někdo na ni musí dohlédnout!“

„Ano, já na ni dohlédnu, neboj se. Pojede se mnou na expedici.“

Stella zalapala po dechu. Teta Agatha na Felixe zírala spusou dokořán. „Je přece dívka aty na výpravy nesmějí! Nejde to!“

„Aproč to nejde?“ opáčil ihned Felix. „Jsem si jistý, že je mnoho lidí, kterým se podařilo něco úžasného nebo neuvěřitelného, ačkoliv jim ostatní tvrdili, že to nejde. Někdy toho možná dosáhli právě proto, že to nešlo.“

„Dívky nemohou být průzkumníky! Takový bláznivý nápad! Opravdu si to dovedeš představit? Ženu, která se podívá na kompas, rozjede se na rohačkách zkopce, pak je zavalena lavinou, atak se musí uchýlit ke kanibalismu, akdovíco ještě? Ne, ne– je to příliš nebezpečné, příliš nemístné.“

„Tak zaprvé– já jsem polárním průzkumníkem už dvacet let, aještě nikdy mě lavina nezavalila,“ opáčil Felix klidně azačal na prstech odpočítávat jednotlivé výtky. „Zadruhé– během výprav používáme saně, ne rohačky. Azatřetí– ksituaci, kdy by se průzkumníci navzájem snědli, již nedošlo celá desetiletí. Desetiletí, Agatho. Obor značně pokročil. Pokud se kexpedici mohou připojit dvanáctiletí chlapci, nevidím důvod, proč by takovou možnost neměla mít iStella.“

„To nemůžeš myslet vážně, Felixi. To je příliš ina tebe. Tohle zkrátka nemůžeš myslet vážně. Ty si ze mě utahuješ, viď?“

„Je-li to jen trochu možné, snažím se nebýt vážný, Agatho. Nikdy vživotě jsem ale nic nemyslel tak vážně jako tohle. Mrzí mě, že jsi knám jela zbytečně. Jsem vděčný, že jsi přijela. Než půjdeš, dej si prosím pár sušenek, marmeládu nebo něco jiného. Anyní mne laskavě omluv, déle se ti věnovat nemohu. Máme se Stellou spoustu práce, musíme si zabalit.“

Byl to ten nejlepší narozeninový dárek, jaký si Stella mohla přát. Felix zanechal dopálenou tetu Agathu voranžérii aStella se kolem domu rozběhla zpět dovnitř atéměř zakopla osvou vlastní spodničku.

„Myslel jsi to vážně?“ zeptala se ho aobjala ho kolem pasu.

„Samozřejmě, zlatíčko,“ odpověděl Felix. „Copak někdy mluvím do větru?“

„Pravidla Průzkumnického klubu ledních medvědů ale–“

„Stím si nedělej starosti,“ řekl Felix. „Vypořádáme se snimi, až tam dorazíme. Teď si musíme všechno nachystat, abychom zítra stihli vlak. Zvládneš si své věci sbalit sama, nebo ti mám pomoct?“

„Zvládnu to sama,“ slíbila mu Stella.

Zbytek dne tak strávili ve víru příprav. Teta Agatha se Felixe ještě jednou zbytečně pokusila přesvědčit, že dělá hloupost; když to nezabralo, celá nahněvaná odešla. Felix dal Stelle veliký kufr polepený vybledlými cestovatelskými samolepkami– byl zaprášený apáchl po kuličkách proti molům, Stella ho ovšem považovala za to nejlepší zavazadlo, co kdy viděla. Pobíhala sem atam aházela do něj všechno oblečení, co jí přišlo pod ruku, azároveň přemýšlela, co dalšího by mohla na polární výpravě potřebovat.

Nahlédla do svého droboučkého iglú azjistila, že tučňáci si také balí kufry, ačkoliv vjejich případě to bylo jednodušší– zdálo se, že vzavazadlech mají pouze uzené ryby. Stella nad tím zápachem nakrčila nos aopatrně iglú položila zpět na noční stolek.

Když byla sbalením hotová, bylo pozdě odpoledne aFelix ji vzal na jezero za domem, kde spolu hodinu bruslili. Jakmile se vrátili dovnitř, dali si večeři. Protože měla narozeniny, kuchař připravil všechna její oblíbená jídla– na dlouhém stole vsalónku na ni čekaly miniaturní hotdogy, obří pizzy, růžové makrónky aželé draci. Vohromném žulovém krbu plál oheň; na houni, která byla před ním, ležel Grobián aspokojeně klimbal.