TENKRÁT

V TEXASU

UPOZORNĚNÍ: OD 18 LET!

Tento příběh je smyšlený. Nezobrazuje skutečné postavy ani události.

Podobnost aktérů s reálnými postavami je čistě náhodná. Jejich chování,

byť vysoce autentické, je fantazií autora a nenabádá k agresivitě ani nezákonnému

jednání. Kniha obsahuje explicitní erotické a brutální scény a její četba je tedy

na uvážení každého čtenáře.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jan Hlubek, 2024

Cover © Adéla Korbelářová, 2024

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4707-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-4708-5 (mobi)

JAN HLUBEK

TENKRÁT

V TEXASU

Obsah

PRVNÍ ČÁST

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

DRUHÁ ČÁST

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

TŘETÍ ČÁST

1.

2.

ZÁVĚR

POSLEDNÍ SLOVA

Mamince, která uměla rozsvítit vždy, když jsem se bál.

Bůh stvořil muže silné a slabé. Já vyrovnal jejich šance.

Samuel Colt

Smrt nečeká.

Travis Candles

Dodnes tam uslyšíš chřestot pout.

Darren Wyde

PÁR SLOV AUTORA NAMÍSTO PŘEDMLUVY

Jak je důležité míti Candlese? Důležité, třebaže ne každý se s tímto názorem ztotožní. Svět je – a na to vemte jed – jednoduše nádherné místo pro život. Není dobrý ani zlý, rozhodně je však pozoruhodný a rozmanitý. A právě v oné rozmanitosti tkví jeho skutečná krása, jelikož ta překonává jednotvárnost a unylost. V rozmanitosti pak rovněž nalézáme složitost, kreativitu a další aspekty. Mnohokrát jsem se zamýšlel nad otázkami spravedlnosti, která osudy nás všech protíná, a dospěl jsem k přesvědčení, že je to „podnapilá kurva, které je u prdele, komu sedá na klín. A pokud si ji nepřitáhnete násilím a neroztáhnete jí kundu, sama to neudělá… nebo jen občas a na nesprávných místech“ (citát Travise Candlese). Tak to holt je. Jenže co pak všechny ty řeči, že „spravedlnost zjedná bůh“, „děj se vůle boží“ apod. Je-li pravdivé tvrzení Travise Candlese, pak se nám nabízí otázka, kdo je bůh, jaký má záměr a jakým způsobem ovlivňuje vykonavatele svých nároků tady na Zemi. Co přivoláváme modlitbami, ke komu se modlíme a za co. Pokud za spravedlnost, tak z toho vyplývá, že usilujeme o pozornost té samé vrtkavé děvky, jejíž nestrannost a neúplatnost jsou značně diskutabilní.

Všeobecně lze za pokus o přiblížení se spravedlnosti označit zákony (bůh), nad nimiž v praxi dozorují policejní a jiné ochranné složky (kněz, kazatel, mravokárce) a snažně bojují proti bezpráví a delikventům (zlo a satan). Někdy se tyto metafory spravedlnosti pokoušejí prosazovat své naplnění prostřednictvím nepopulárních řešení, krvavých řešení a řešení přinášejících smrt (deset ran egyptských), ovšem ve skutečnosti jde o nemožnost rozlišit, co je dobro, a co zlo, jelikož ve svých očích máme něco předem stanoveno; nicméně to, co pozorujeme, je pouhý souboj názorů a vlastních pravd, jež postrádají nezaujaté řešení. Na pozadí těchto konfliktů, ať je vnímáme jakkoli, lze vidět, jak je svět variabilní a svým způsobem fantastický. Největší hrůza nepramení z potenciálních mimozemšťanů, nepřichází v podobě nepravděpodobné zombie apokalypsy či srážky Země s asteroidem. Vyvěrá přímo z nás. Z boje dobra se zlem, jenž naplňuje každodenní osud všech obyvatel planety. Já osobně nepochybuji, že dobro a zlo jsou jin a jang, misky vah, noc a den, světlo a tma, život a smrt. Musejí spolu koexistovat navždy, v pevné symbióze, jako nerozluční přátelé a nepřátelé současně. Kdyby nebylo tmy, netoužili bychom po světle a naopak. Nebyla-li by smrt, nevážili bychom si života. Jak by jen svět byl prázdný, ochuzený a neutěšený. V následujícím textu jsem se zaměřil na události a lidské strasti všedního dne. Kohokoli z nás může cokoli zmíněné potkat, situace nezřídka postrádající konstruktivní řešení, láska jako odvěká veličina samotného bytí, nenávist, závist, chamtivost… a fatální následky toho všeho. Ty přicházejí zejména při konfrontaci s komplikovanými charaktery. Těmto střetům se nedá vyhnout, avšak rozhodně poskytují ponaučení. Aspoň někdy.

Celá story mých Texasanů tedy v počátku stála na psychologické studii, nicméně konkrétní podobu (místo a doba, v níž se děj měl odehrávat) jí vepsalo až zhlédnutí podařeného filmu Leatherface z roku 2017, v němž skvělý Stephen Dorff ztvárnil ústřední postavu rozporuplného rangera Hala Hartmana. V ten moment došlo ke konečnému rozhodnutí, jakým směrem bych se měl při psaní ubírat.

Měl jsem nápad vycházející z psychologických podnětů, měl jsem to nejlepší prostředí (Texas 50. let je zemí netušených možností), ovšem scházel příběh, zápletka, do níž by bylo možné tyto psychologické rozbory implementovat. A první chvíle zrodu pak proběhly velice rychle a nečekaně.

Šel jsem tenkrát z obchodu, obtěžkán dvěma taškami s nákupem, nadešel večer, do kterého se vkradla mlha jako nezvaný host, a mně nepříjemně foukalo pod kabát (lepší, než když vám kape na karbid). Jen tu a tam ten temný příkrov prosvítila záře z pouliční lampy. A během oné cesty se něco přihodilo – přišel impulz odnikud, projel mou hlavou jako elektrický výboj a na malý moment mě paralyzoval (ne, ani infarkt myokardu, ani mozková příhoda, ani nenadálá erekce). Kolem dokola nebyl žádný další člověk, jen já se svými myšlenkami. Zůstal jsem stát. Poté jsem položil tašky na chodník a zalovil v kapse, v níž jsem nahmatal obyčejnou tužku. A jelikož účtenky od potravin nechávám v obchodě, vše, co mi impulz vehnal do mysli, jsem zaznamenal na jízdenku z vlaku. Dobře jsem udělal – po příchodu domů mi v hlavě nezůstal ani náznak toho záhadného osvícení. Dějovou kostru, co na mne mrkala z omšelého papírku, jsem začal obalovat masem příběhu. Sepsání knihy propiskou na kancelářský papír trvalo víc než rok. Za tu dobu jsem se s protagonisty sžil jako s vlastní rodinou. Někteří mají dokonce reálný základ. Deboru Candlesovou jsem doslova vytesal podle původní předlohy slovenské umělkyně Anou Black, a stejně tak Travise Candlese, za jehož vzor posloužil právě Stephen Dorff.

Celkově vzato doufám, spoléhám se a věřím, že vás všechny příběh ohromí tak, jako ohromil, pohltil a nadchl mě. A to se týká i hrdinů v něm. Věnujte jim svou důvěru a fanděte jim na jejich cestě k neodvratnému konci. Jsou jako vy, jako já… Jako my.

Jan Hlubek, Ostrava 13. února 2022

ÚVOD

FORT WORTH, TEXAS, 2019

Jedenáctiletý Jake Toland odkopal peřinu a posadil se. V pokoji vládlo ticho a všudypřítomnou tmu narušoval jen poklidný svit měsíce.

Jake zamžoural ospalýma očima a zaostřil na svůj budík na nočním stolku.

Dvě hodiny ráno.

Dneska bude vskutku náročné vstát a dojít do školy. Fortworthské ulice se budou zmítat v každodenním chaosu, kdežto on – Jake Toland – se vypotácí z postele nejspíš až v době, kdy žlutý autobus vysadí všechny spolužáky před budovou školy a zamíří do garáží. A to nejspíš přijde chvíle, kdy Jake poví mámě, že je mu divně, a proto raději zůstane doma. Máma přiloží ruku na jeho čelo, aby se ujistila, že její syn nemá teplotu. Udělá mu sázená vejce a uvaří hrnek černého čaje. On tak prolebedí celý den, večer prohlásí, že je mu vlastně lépe, a v duchu si pomyslí, že alespoň jeden den si odpočinul od těch příšerných historek Darrena Wydea z jejich třídy.

Ode dne, kdy Darren začal vykládat povídačky, kterých se někde dopídil, se Jake necítil tak dobře jako dřív. Ulicemi chodil bázlivě a vypěstoval si fóbii z policejních aut.

Darren rád přibarvoval vše, o čem mluvil (asi jako když líčil, jak ošukal deváťačku v dívčí sprše, a přítrž téhle fámě musela udělat až slečna Harrisová, Darrenova třídní), ale zrovna v tomhle případě Jake tušil, že o fámu nejde (tedy s výjimkou toho, že „tam dodnes v noci uslyšíš chřestot pout“). A tušil to proto, že ani Darren během vyprávění nepůsobil jako neohrožený borec.

Nyní Jake vstal z postele a odebral se na záchod, kde se zbavil tělesného nutkání a také nepříjemných pocitů ze tmy, které běžně míváme, když uprostřed noci procitneme z děsivého snu.

Při tichém návratu do svého pokoje se zarazil u věšáku, na němž byl pověšený klobouk – světlý stetson, jaký nosívají rangeři. Hleděl na něj jako zhypnotizovaný. Pamatoval si, že ten klobouk zde byl, už když byl Jake maličký, nikdy se však nezajímal o to, komu vlastně patřil.

„Jakeu? Proč tu stojíš takhle v noci?“ zašeptal udivený hlas za jeho zády a Jake sebou trhl.

„Mami? Já… jsem měl zlý sen,“ vypravil ze sebe zkroušeně.

Maminka Jakea doprovodila zpět do postele (i statečný rytíř občas potřebuje družinu). Vklouzl pod peřinu, ale bylo znát, že s usnutím to bude nelehké. Máma si přisedla na kraj postele a slíbila, že počká, až Jake usne.

Minuty běžely a v místnosti opět zavládlo ticho. Myslela si, že ho už zmohlo spaní. On však najednou rozsvítil lampičku a řekl: „Já se bojím.“

Máma jej obdařila starostlivým pohledem, aniž by mu jakkoli vyčítala, že je na podobné strachy už poněkud velký.

„A čeho?“ zeptala se s úsměvem.

Dlouho váhal, než se odvážil promluvit. „Když Darren nás všechny ve třídě děsí hrůzostrašnými příběhy,“ posteskl si. Jeho hlas teď zněl vážně zuboženě.

Viděla, že to nehraje a že to je důvod k utěšení. „Darren se rád předvádí, zlatíčko. Potřebuje na sebe upoutat pozornost. Dělá mu dobře, když je středem zájmu, ale z jeho blábolů si nic nedělej,“ řekla téměř terapeuticky. „A teď už spi,“ zamrkala a pohladila jej po tváři.

O Darrenovi měla pravdu. Koneckonců, mámy ji vesměs mají. Jakea to však zjevně neuklidnilo.

„Mami?“ zachraptěl přidušeně. „Jak to bylo s Candlesem?“

A máma ztuhla.

PRVNÍ

ČÁST

1.

DŮM SMRTI

DEAD COW CITY, TEXAS, 10. ZÁŘÍ 1957

Večerní soumrak nad polní cestou rozřízly dva kužely světla. Texaský ranger Fred Wallace zastavil u nízkého plotu ohrady a vypnul motor svého Fordu Fairlane.

V širém okolí vládl absolutní klid a ticho působilo až zlověstně. Ani pes tu žádný nebyl, co by svým vytím ten mrtvolný pokoj narušil. Bylo docela jasně slyšet, jak tvrdá Wallaceova bota zaskřípala o štěrk. Pak klapnutí dveří auta a cvaknutí brokovnice. Ranger Wallace se postavil čelem k domu za plotem. Jeho sílící tmou zahalená postava částečně splývala s okolím.

„Dylane Colby! Vyjdi ven s rukama nad hlavou!“ zahřímal směrem ke dveřím.

Odezvy se mu však nedostalo.

Frederick Wallace byl zkušený muž zákona, sloužil již přes osm let, proto jej hra na mrtvého brouka neudivovala. Udělal několik kroků nazpět a nohu postavil na stupátko auta. Klobouk si poposunul na hlavě a posměšně si odfrkl.

„Do hajzlu, Colby! Vylez ven! Nebudu tu stát věčně. Jsi zatčen, slyšíš mě?“

Dům zůstával tichý a temný.

Zatím…

2.

DĚS NA DRÁTĚ

SLUŽEBNA TEXAS RANGERS, FORT WORTH, TEXAS, 16. ČERVENEC 1956 (PŘED ROKEM)

Seděli spolu v kanceláři. Mladý texaský ranger Frederick „Fred“ Wallace zápasil s koblihou. Vypadalo to, že ubohý donut nemá nejmenší šanci. S každým soustem se zvedl obláček cukru, jenž se snesl na služební košili. Přitom Wallace na podobné souboje nebyl zvyklý. Jeho strava byla jako z příručky o zdravé výživě a na jeho postavě to bylo znát. V kombinaci s poctivým cvičením a hnědookým milým obličejem jste mohli pozorovat výsledek, jaký by zabodoval i v Hollywoodu. „Haha, konečně! Nemůžu se dočkat!“ zahlásil bujaře.

Naproti seděl Travis Candles, muž po čtyřicítce, kapitán oddělení. „Cože?“ zeptal se rozmrzele.

„V telce dávají Shanea… Bum! Prásk!“ vysvětlil Wallace a zapil sousto kávou. Cukr si ledabyle smetl s košile.

„Jo ták… Vzpomínám si, jak to bylo v kině… I na tu hlášku: ‚V údolí nemají být žádné bouchačky, ani ta vaše, Shane.‘ A on na to: ‚Bouchačka je jen nástroj. Není dobrá ani špatná. Je taková jako člověk, který ji používá.‘“

„No, v každém případě je fajn, že těch, co ji používají nežádoucím způsobem, je dost,“ neváhal Wallace.

Candles nakrčil čelo. Byl zabraný do papírů. „Cože? Sorry, ale jsem trošku mimo.“

„No, tak se koukni. Co bys dělal, kdyby tu nebyli žádný parchanti? Komu bys nasazoval klepeta? Svatouškům? Nebo by sis sháněl novej džob?“

„Když to řekneš takhle, dává to smysl. Chytrej chlapec,“ přikývl Candles.

„To si piš,“ přitakal Wallace. Tácek od donutů hodil do koše pod stolem. „Jediný, co ti vezme vítr z plachet, je pohled na tyhle podělaný haldy papírů.“

Štos, tyčící se z Wallaceova stolu, dosahoval skutečně obdivuhodné výšky. Pohled na tu papírovou houštinu byl jednoduše tristní. A stejně tristní se zdál být i pohled na neoddiskutovatelného policejního ztroskotance Travise Candlese.

Kapitán Candles nebyl vysoký, rozhodně neměřil ani šest stop. Jeho pronikavé oči však představovaly osvědčenější zabijácký nástroj než stříbrný Smith & Wesson, jejž tenhle maník nejspíš neodkládal ani při sexu se svou starou. Pokud mu ještě někdy dala.

Nezapřel by, že jako texaský ranger má neustálý problém s alkoholovým zlem. To by fakt nikdy nezapřel.

Alkohol je zkáza, ostatně Candles by mohl vyprávět, kdyby chtěl. Těžko říci, jestli právě prázdná láhev mohla za to, že jeho pozvolna chátrající tělo vážilo sotva sto sedmdesát liber, anebo vše zavinila „pestrá strava“. Možná obojí.

První pohled na jeho celkovou vizáž dával tušit, že jde o zastánce pořádku a preciznosti, téměř hraničícími s vojenským drilem.

Kdyby chtěl někdo prodávat Candlesovy úsměvy, zbankrotoval by už u zřizování živnosti. Jeho krátké vlasy ještě zostřovaly přísnost protáhlého obličeje, v němž jako dvě jedovaté bobule svítily zelené oči. Oči draka.

„Když mi někdo připomene, kolik papírů je třeba pročíst, a žvaní tady s hubou plnou koblih a jeho nohy se válejí po stole, něco tu nehraje, amigo,“ zavrčel Candles.

Wallace ztuhl. Nohy okamžitě sundal a civilizovaně si odkašlal.

Vrzly dveře.

Vešel čerstvý nováček – Vernon Riggs. Jeho košile byla nasáklá potem a další slané krůpěje mu tekly po tváři.

„Ale, ale, to se podívejme. Vkročila sem špína! Vidíte to? Špína!“ rozkřikl se Candles sarkasticky.

Vedle Riggse stál hubený muž, umouněný a otrhaný. Jeho ruka byla pouty přimknuta k ruce Riggsově. Oba vyhlíželi skutečně zmoženě; všem bylo jasné, že Riggs musel do zatčení vložit trochu rváčského umu a investovat nemálo fyzického úsilí.

Teď stál uprostřed hlavní místnosti a udýchaným hlasem ozřejmoval lehce odvoditelnou skutečnost, že vede zloděje a násilníka. Malou rybu, ale povážlivě kousavou. Kousavou více, než je přípustné, aby mohla být ponechána v rybníce, tudíž že mu má někdo podat klíče od cely č. 3, zrovna ta že je prý volná.

Kapitán Candles byl samosebou k ruce. Vstal a sáhl do oprýskané skříňky, v níž byly na skobách jednotlivé klíče.

„Žádný strachy, hochu,“ sykl Candles, když podával klíč od cely číslo 3 Riggsovi. „Tady se ti bude líbit, chlapče. Sám poznáš, jaké pohodlí tahle instituce skýtá.“ Pak přistoupil ke zloději tak blízko, že mu dýchal přímo do tváře. „Buď hodný, chlapče, jinak se ti špatně povede. Jestli se vyvaruješ kravin, dožiješ se spravedlivého odsouzení.“

Muž se roztřásl, a nebylo to jen vyčerpáním.

„Už ho můžu odvést?“ skočil Riggs do téhle děsivé osvěty a Candles, nespouštěje pohled z delikventa, přisvědčil.

„Parchant…,“ prohodil opovržlivě Wallace (aniž by bylo zjevné, na koho je poznámka mířena) a natočil se ke svému dalšímu kolegovi, jenž seděl u okna.

Byl jím Josh McAbee, hnědooký mládenec příjemného vzhledu. Patřil k těm, kteří vnitřně (určitě ne veřejně) nerespektovali Candlesovu diktaturu, jak ji ve svém revíru od nepaměti praktikoval.

V ten den seděl u stolu pro krizová volání, tedy linky pomoci veřejnosti. Jeho zaneprázdnění by bylo přirovnatelné k vypnutému motoru auta. Již osmý den nikdo nevolal, takže také na McAbeeho, aby nepropadl lenosti, připadl stoh odpudivě nudných spisů, jež bylo zapotřebí zaprotokolovat a uložit do kartoték a archivů.

Tohle znechucené rozpoložení měly kompenzovat noviny, které sice měl již nejméně třikrát přečtené, ale ke každému článku se vracel znova a znova. To nejspíše proto, že každý z nich byl záživnější než údaje v rozpracovaných úředních záznamech.

„Zajdu postavit ještě na jedno kafe,“ oznámil McAbee, když konečně svůj denní tisk složil a schoval, neboť se ze zadní části stanice vraceli Riggs s Candlesem.

„Přidej víc vody,“ utrousil Candles znuděným tónem a hlasitě zívl na celé kolo.

Jen co McAbee vstal a místností zaznělo slabé, ba až konejšivé zaskřípání židle, ozval se další, tentokrát pronikavý zvuk, který všechny přítomné spolehlivě probral a definitivně zaplašil vtírající se dřímotu.

Ten drnčivý vřískot vycházel z telefonu na McAbeeho stole. McAbee se nejdřív rozpačitě zadíval na ostatní, pak ale nahodil pohodový úsměv a zavtipkoval, že nejspíš objednávka z cateringu – ať tedy ctění hosté prominou, že jim bude káva donesena až posléze.

Přistoupil k telefonu a s melancholickou rozvážností zvedl sluchátko. „Texas Rangers,“ představil se krátce volajícímu.

„Bože, prosím, pomozte mi!“ zaječel ze sluchátka nepříčetný ženský hlas tak silně, že McAbeemu úplně zatrnulo, odtáhl sluchátko od ucha a do obličeje se mu vryla vyděšená grimasa.

„Kdo volá, prosím?“ tázal se zaskočeně.

„Ach ne, pro boha živýho! ON JE… ON JE MRTVÝ! JÁ NEMŮŽU… NEMŮŽU! POMOZTE, ZAPŘÍSAHÁM VÁS!“ křičela volající tak hystericky, že jí rozuměli každé slovo všichni v místnosti.

Ta žena měla v hlase neskonalou hrůzu. S ničím podobným se žádný z přítomných nikdy nesetkal.

McAbee nevěděl, co si počít, těkal očima mezi svými kolegy, zatímco ze sluchátka tekly další a další peřeje zoufalých slov a výkřiků.

„Joshi, do prdele, ať řekne adresu!“ naléhal Candles energicky.

„Madam! Madam, prosím…,“ opakoval McAbee, zatímco se mu kapky studeného potu leskly po celé tváři a z dálky vypadaly jako drobné krystalky ledu. „Povězte mi, kde jste!“

„Bože, on je tak zlý! Zabil ho… ZABIL HO!“ reagovala žena dalším křikem dusíc se slzami a všem bylo nanejvýš zjevné, že se doslova hroutí u telefonu. „Já nechci umřít… proboha…,“ bědovala náhle už jen tiše, nepřítomně a odevzdaně. „Nechci…“ Byla to slova člověka, jenž se zříká života. Už jí nerozuměli, tak tiše šeptala. Mohli jen pozorovat, jak McAbee bledne.

„Pomůžeme vám!“ zařval. „Počkejte! Počkejte!“ přikazoval.

„Dej to sem!“ přihnal se Candles jako uragán a vytrhl McAbeemu z ruky sluchátko, které málem spadlo z jeho ochablé ruky na zem. Tak bezradný McAbee byl. Tak trýznivě působila ta beznaděj, že někdo tam na druhé straně se vzdává života a není v lidských silách jakkoli pomoci a zabránit tomu.

„Poslechněte! Pomůžeme vám, ale potřebujeme adresu. Musíme vědět místo. To místo!“ burácel Candles do sluchátka, z něhož už ale vycházel pouze nejasný šum.

„Co ti řekla?“ obrátil se na McAbeeho, který jako by nedokázal zdolat ten tíživý nápor, pozbyv výrazu hleděl do prázdna. „Chlape!“ okřikl jej Candles. „Taky jsem z toho na sračku, ale teď se, sakra, vzchop! Potřebuju vědět, co ti řekla. Co–ti–řekla!“

„Ddd… Dead Cow City,“ vypravil ze sebe McAbee, byť mu náhlé koktání brzdilo řeč.

„Dead Cow City?“ ujistil se Candles. „Volala z budky?“

McAbee přitakal.

„Frede, Vernone, potřebuju vědět, kolik je v tý díře budek! Vsadím se, že tam budou maximálně dvě tři.“

„Jsou tam dvě,“ odvětil pohotově Wallace. „Jedna je u benzínky v centru a druhá u polní cesty, kousek od tý opuštěný haly na zpracování kukuřice, co patřila Corn Industries.“

„Jedem!“ rozhodl Candles bez prodlení. „Joshi, půjdeš se mnou. A ať se děje cokoli, chci nepřetržité spojení s centrálou.“

„Rozkaz, šéfe!“ potvrdili Riggs a Wallace společně.

3.

POLE KRVE

Candles a McAbee spěšně vyběhli ze stanice a ve chvilce již hřměl motor služebního chrysleru. Slunce pražilo s odpolední intenzitou a vzduch se nad rozehřátou silnicí vlnil jako šálivý přízrak, jako vstup do jiné dimenze.

McAbee stále pociťoval silnou nevolnost, již nemohl setřást, a byl bledý jako stěna. Chtěl se soustředěným kapitánem zapříst rozhovor, ovšem nepochodil. Chladná Candlesova tvář dál držela svou kamennou masku a jeho oči téměř bez mrknutí hleděly před sebe. Zíral na tu nekonečnou dělicí čáru a hlavou mu plynuly ty nejbizarnější úvahy.

Po necelé hodině cesty minuli omšelou ceduli, jež na kraji města vítala přijíždějící.

Jeli kolem dlouhé řady bílých prkenných domků, leckdy opuštěných, stejně jako celá tahle oblast.

„V životě jsem neviděl tak vylidněný město,“ posteskl si McAbee, když si uvědomil, že ještě nezahlédli ani jednoho obyvatele. Ani jednoho živáčka, jenž by pracoval na zahradě, kráčel po chodníku… Prostě nic. Dokonce tudy neprojelo ani žádné auto. Až to vyvolávalo dojem místa, kterého zbavila všech obyvatel nějaká katastrofa.

Po necelé míli se cesta začala stáčet doprava. Minuli další kolmou ulici, v níž vládlo čiré bezživotí.

„Je to ono?“ promluvil poprvé od výjezdu Candles. Přijížděli k telefonní budce, za kterou živořila zbědovaná benzínová pumpa. V té se choulil na staré sesli mizerně vyhlížející pumpař. Obstarožní zanedbaný chlapík, na jehož stole se válely ušmudlané noviny a na zkvašených zbytcích rozlitého piva se přiživovalo hejno hmyzu, který svým bzučením silně kontrastoval s všudypřítomným tichem.

Když oba rangeři vstoupili a zavřeli za sebou nepříjemně skřípající dveře, pumpař se probral z dřímoty. „Čím vám mohu posloužit?“

Těžko říci, zda tuhle starosvětskou ochotu zapříčiňoval zjevný nedostatek zákazníků, anebo se tahle pumpa držela v provozu pouze nekalými praktikami svého provozovatele.

„Poslyšte,“ pravil Candles, když se rozhlédl po tom nevábně a předpotopně působícím podniku. „Ta budka, co máte před lokálem… Nevolala z ní asi před hodinou nějaká zoufalá žena?“

Pumpař se nechutně zakřenil a obnažil vesměs shnilé zuby, které spolu se špinavou neoholenou tváří ještě umocňovaly jeho hnusný vzhled. Zřejmě hodlal budit dojem maximální úslužnosti. „Nikdo takovej, pánové,“ zašišlal, přičemž stál v pozoru jako hlídkující surikata.

Candles jen pokyvoval hlavou, očima pátraje v interiéru. „Tak dobře,“ řekl nakonec a na znamení pozdravu se dotkl krempy klobouku.

Vyšli ven.

„Mějte se krásně, pánové!“ volal za nimi pumpař, ale ani jeden z nich se neohlédl.

Nasedli do auta a Candles nastartoval. Pokračovali dál.

Domů zvolna ubývalo, ačkoli neustále jeli po hlavní cestě. Téměř po půldruhé míli narazili na rozcestník, jenž je šipkou doprava odkazoval na příjezdovou cestu k areálu zkrachovalé firmy Corn Industries, jejíž kukuřičné lány ležely ladem, a všude okolo se tak rozkládaly nedozírné plochy bující všemožným plevelem.

Cesta procházela středem jednoho z lánů. Zastavili před chátrajícím objektem firmy Corn Industries, který působil až přízračně. Kousek od něj stála rezavá, povětrnostními vlivy zneuctěná telefonní budka. Základna budky ohyzdně trčela z písčité hlíny a ohavné sloupky držící skla byly v příkrém rozporu s tou úhlednou, a přitom tak děsivou přehlídkou uschlých trsů žluté trávy.

To, co viděli, jim zmrazilo obličeje. Nemohli odtrhnout zraky. Vystoupili z auta, zabouchli dveře a pomalými, nepevnými kroky se přibližovali k úkazu před sebou. Kráčeli dopředu téměř mimoděk, a stále tu vládlo cosi, co je podvědomě vábilo zpět k vozu. Neuměli ale překlenout ten paradoxně odpuzující chtíč.

Zastavili se.

Nebylo slyšet ničeho, krom tlukotu vlastního srdce a rychlého, hlasitého dechu.

„Co… co to kurva je?“ utrousil roztřeseným hlasem McAbee a pomalu nahnul hlavu na stranu, jako by doufal, že z odlišné perspektivy se změní pohled na věc a s ním i jeho následky.

„To teda nevím…,“ kroutil hlavou Candles. „Bože, co se to tu dělo?“ nevěřil svým očím.

Zatajili dech a tep se vyšplhal snad až do mraků. Ta budka, jejíž aura již sama o sobě byla protkána neklidem, trpěla čerstvě vytrženými dvířky, jež musela zohýbat tak destruktivní síla, jakou je schopno vyvinout pouze rozběsněné monstrum, anebo oběť drcena tlakem natolik zhoubného strachu, že bezodkladně zničí bariéru i na úkor obětin natolik závažné povahy, jako jsou polámané kosti v těle nebo vyrvané kusy masa.

Když pohlédli pečlivěji do interiéru, uzřeli, jak pod číselníkem zplihle a uondaně visí vyvěšené sluchátko. Hluché, mlčící.

A co vyvolávalo pocit nejvýznamnější tísně: jedno ze skel budky, už tak silně znečištěné, ještě zohyzdil krvavý otisk ruky, který byl rozetřen zoufalým pohybem dlaně směrem dolů.

„Bože, ať to není pravda,“ zašeptal otřesený McAbee.

Candles neřekl ani slovo, pouze odepnul poutko holsteru a pevnou rukou vyňal svůj šestiraňák.

„Joshi,“ otočil se. „Odvahu, jasný?“

„Jo… Jo, pardon. Omlouvám se.“

„Hele, nejdřív musíme najít tu holku,“ ozřejmil Candles. „Ať už živou, nebo mrtvou. A vypadá to, že se sem dostala pěšky, protože tu nejsou žádné stopy pneumatik.“

Dohodli se, že než se pustí do pátrání v hale, obhlédnou její okolí. Vypadalo to, že místní obyvatelé jsou vynalézaví a nečiní jim žádné obtíže nalézt příležitost k přikrmení svých chudinských žaludků. Kukuřičné lány už sice dávno nepocítily razantní dotek techniky, nicméně kukuřice, kterou společnost Corn Industries nesklidila, zde stále žila svým vlastním životem, a to zřejmě i zásluhou domorodců. Když se něco urodilo, část použili ke konzumaci a zbytek oloupali a zahrabali, aby mezi vším tím plevelem něco vyrostlo i příští sezonu.

Na mnoha místech byl plevel vyššího vzrůstu než samotná kukuřice, což znamenalo komplikaci zejména nyní, kdy oba rangeři procházeli tou nepřehlednou džunglí a hledali sebemalichernější indicii.

Lán, jímž kráčeli, se rozprostíral do ohromné šíře, proto se dohodli, že každý půjde jiným směrem a za půl hodiny se sejdou u jejich vozu. Opuštěná hala stála uprostřed jako maják navigující zbloudilé námořníky.

Terén byl zlověstně rovný – hotová přistávací plocha pro temné síly. Slunce již sice loudavým tempem mířilo k obzoru, ale oblohu neclonil ani jeden mráček, takže jas paprsků byl stále ještě natolik pronikavý, že stíny provázely oba hledající jako svědomí hříšníka.

Po necelé půlhodině, kdy už Candles pociťoval v předloktí křeč od nepřetržitého svírání pažby revolveru a měl v úmyslu namířit si to zpět k autu, o němž nepochyboval, že i přes blížící se večer bude rozpálené jako pánev na sporáku, zaslechl vzdálené volání, či spíše ryk, jenž se rozléhal do celé krajiny a zněl jako ječení smyslů zbaveného šílence.

Zastavil se a bedlivě poslouchal.

Činilo mu problémy rozeznat na tu dálku jednotlivá slova, která se slévala do jednoho přeskakujícího kvílení. Pak dokázal identifikovat své jméno.

Věděl, že oním povykujícím je McAbee, ale ani v té nejbarvitější fantazii nebyl schopen naleznout trošku uspokojivou odpověď, proč vyluzuje tak strašidelné zvuky.

Rozběhl se za tím voláním, proplétal se kukuřicí a nedbal plazivého plevelu, jenž se mu dotěrně zachytával o kalhoty. Snažil se nevnímat horko, ve kterém se tak těžce běželo.

Když doběhl, uviděl něco, co lidi nutí říkat si: to bych se raději nenarodil než spatřit tohle. Něco, co rozdrtí i duši právě tak bezcitného chlapa, jakým byl Travis Candles.

Zastavil se a hleděl na téměř holé prostranství, na němž nerostlo skoro nic, pouze se uprostřed táhl příkop. Příkop, nad nímž mlčky stál Josh McAbee. Křičel na Candlese tak dlouho, až mu vyschlo v hrdle. Po tvářích mu stékaly slzy bezmoci. A Candles zaregistroval jejich příčinu.

Mouchy. Pach a mouchy.

V suché strouze nejdříve zahlédl zkrvavené kusy šatů, pak vyrvaný trs blonďatých, krví nasáklých vlasů a nakonec bezvládné zmasakrované tělo, kolem nějž kroužil nespočet mlsných masařek.

Nechtěl to vidět, přesto pomalu přicházel blíž, možná už jen proto, aby McAbeeho popadl za ruku a odtáhl pryč (někdy mu vysvětlí, že se pro práci policisty nehodí, ale teď ne…, teď kurva ne!), možná proto, aby se přesvědčil, že to, co vidí, není jen klam vyvolaný horkem v kombinaci se stresem… Že je doopravdy svědkem něčeho, o čem nečetl ani v Poeových nebo Lovecraftových knihách.

Když se zastavil nad příkopem, musel si přiložit dlaň na ústa, aby zamezil zvracení; pohled na tak zdevastovanou, dříve snad sličnou a růžovolící tvář působil na duši poněkud destruktivně (a znovu je třeba připomenout, že Candles nepatřil ke slabým náturám).

„Joshi! Joshi, prober se! Ten chlap může být schovaný za prvním hustším keřem! Už na to nekoukej! Nedívej se na to! Vezmi si kvér a rozhlížej se kolem sebe. Nesedej si! Jdu k autu,“ naléhal Candles, přestože bylo zjevné, že McAbee veškeré informace vně své hlavy nezvládá zpracovávat.

Candles se těžce dopotácel k autu.

„Kurva… Do hajzlu…,“ opakoval si neustále, než otevřel dveře a sáhl po vysílačce. Pohledem znovu zavadil o siluetu telefonní budky.

– Bože –

„Tady Candles, slyšíte mě?“

Ve vysílačce zapraskalo.

„Hlásím brutální vraždu v kukuřičném lánu, v blízkosti výrobní haly Corn Industries. Potřebuju hlídku a psovody!“

Během hovoru se s nejvyšší možnou opatrností rozhlížel kolem a konečky prstů se neustále dotýkal holsteru.

Z vysílačky zabědoval Wallaceův hlas. „Proboha, toho jsem se bál… Rozumím, posílám hlídkový vůz, a zavolám klukům od psů, ať to tam zajedou prošmejdit.“

„Dík, Frede. Pohni sebou! Ten hajzl bude nedaleko. Ať ještě psi chytí stopu.“ Pak se zamyslel, co chce vlastně říct. Nakonec jen dodal: „Jde z toho děs! Kdybys viděl tu holku, co volala na služebnu… Prostě totální masakr, Frede. Krev je rozmazaná jejíma vlastníma rukama po stropě budky. Nemám fantazii na to, abych si představil, co se tam muselo dít… Jo a Josh je na sračku. Řekni Vernonovi, ať přibalí na cestu něco tvrdého…“

„Spolehni se,“ ozvalo se krátce v odpověď.

„Dík,“ hlesl Candles, a než stačil vypnout vysílačku, zapraskalo ještě éterem: „Travisi, buď opatrný.“

„Já vždycky,“ ujistil jej Candles.

Pak přerušili spojení.

Než se Candles vydal zpět k tomu ďábelskému příkopu, sáhl do kufru auta, vyndal brokovnici a takto vybaven teprv kráčel na místo činu.

4.

JATKA

Netrvalo to dlouho. Slunce se sklánělo stále níž, když se po polní cestě přihnal hlídkový vůz. Zněj vyskočil ranger Riggs aze všeho nejdříve zamířil kautu před sebou. Viděl, že Candles ani McAbee vněm nejsou.

Ateď to spatřil ion. Musel si několikrát promnout zrak, aby se přesvědčil, že vskutku vidí realitu. Ne, nezdálo se mu to. Aožert taky nešlo.

Pomalu, velice pomalu se přibližoval kpřízraku omšelé budky astejně jako rangeři před ním vytasil služební revolver.

Kdyby se někdo touto cestou procházel před pár dny, musel by hodně uvolnit otěže představivosti, aby vokolním prostoru viděl něco jiného než jen poklidné, jednotvárné pole, jež narušuje tu atam plevel, keřík ana samém okraji lánu prodlévající strašák.

Zato nyní Riggs těkal pohledem zjedné strany na druhou, anež dokráčel ke dveřím budky, přeběhl očima po každé kukuřičné sazenici nejméně dvakrát.

No, ty krávo, zavrávoral Vernon Riggs, když obezřetně nahlédl dovnitř auzřel tu spoušť. Skutečně to vyhlíželo tak, jak chvatně líčil Fred Wallace po přijatém Candlesově hlášení.

Zplihle visící sluchátko jako trudný oběšenec. Dvířka vyrvaná zpantů, krvavé stopy na skle ana stropě krvavé otisky rukou.

Riggs nevěřícně pohlížel na ten děs ahluboce dumal, jaká síla musela být vyvinuta kvytvoření takových škod. Přemítal, že ten, kdo to udělal, musel vtu chvíli být nesrovnatelně silnější než on sám. Jestliže se ale dívka zavřela azablokovala dveře před útočícím agresorem, není pochyb, že se kní dobýval sničivou vervou. Jako demoliční beranidlo.

Roští za budkou zapraskalo.

Riggs se lekl, ucukl atrhl rukou ve směru, odkud vyšel onen neurčitý šelest. Za mohutnými listy kukuřice však rozeznal rangerskou košili aklobouk. Kapitán Candles se vracel ke svému autu.

„Jenom klid, Vernone…,“ zakřenil se. „Ne tak rychle, nebo sejmeš vlastní řady.“

„Pardon, šéfe,“ oddechl si Riggs asklonil zbraň. Jménem si Candlesovi nedovolil říkat, to dělal jen Wallace. „Tohle jsem ještě nikdy neviděl. Co to, kčertu, mohlo být?“

„Tos ještě neviděl tu holku, chlapče,“ odvětil Candles. „Doufám, že jsi nic nejedl, protože budeš mít co dělat, abys nehodil šavli,“ dodal znechuceně.

Když Candles aRiggs obstarali pohodlí amedikaci vpodobě půl litru ginu otřesenému McAbeemu, vydali se na průzkumnou obhlídku samotné haly.

„Vernone, kde jsou sakra ti psovodi?!“ vztekal se Candles, jelikož správně odhadoval, že pokud se vrah pohyboval pěšky, mohl se dostat nejdále přibližně pět mil. Za použití psů anásledné obkličovací metody jej musí dopadnout během dvou hodin.

„Už před mým výjezdem je Fred zalarmoval. Takže tu musí být cobydup.“

„To doufám,“ přikývl Candles arozhlédl se kolem dokola. „Snad Freda napadlo poslat sem ikoronera.“ Zpocenou rukou neustále pevně svíral svůj Smith & Wesson.

„Dělej!“

***