Prázdné úsměvy

Copyright © 2023 by Katherina Arden

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,

an imprint of Penguin Young Readers Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí býtrozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Cardová, 2024

Cover illustration © Matt Saunders, 2024

Cover design © Eileen Savage, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4672-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-4673-6 (mobi)

KATHERINA ARDEN

přeložila Kateřina Cardová

Lilje Bruhn Adlerové,

k tvým narozeninám

20. dubna 2022.

Tyhle knihy byly odjakživa pro tebe.

Prolog

Kamarádi mu říkali, že tentokrát bude pouť jiná, ale Tim Jenkins tomu nevěřil. Vracela se sem každý rok. Vždycky v srpnu. Proč by letos měla být jiná?

„Já si myslím, že jiná je,“ trvala na svém jeho sestra Ruth cestou na pouť. Horké srpnové odpoledne se přelévalo v parný večer. Po obou stranách cesty ležela hustá zelená kukuřičná pole. „Říkal to Riley Temperance. Všechno je prý jiné než loni. Jiné atrakce. Jiné stánky. Prostě… jiné!“

„Jasně,“ připustil Tim. Je o dva roky starší. „Trochu jiné to možná je. Ale ne nijak výrazně. Všechny poutě jsou nuda. Chci se koukat na demoliční derby. Bude tam Maynard, dyť víš – strašně si s tím autem vyhrál.“ Jejich auto poskakovalo na hrbolaté cestě. Teplý vítr foukal Timovi do tváře prach.

Ruth vykukovala ven z okénka, jestli už nezahlédne pouť. Tim měl dojem, že ho vůbec neposlouchala. Řekla zasněným hlasem: „Představ si, kdyby ta pouť byla kouzelná. Představ si, že bys jel na kolotoči na lvovi a on by najednou obživl a byl by tvůj kamarád a mohl bys na něm jet, kam bys chtěl.“ Vystrčila hlavu víc z okénka a mrkala, jak i jí foukal prach do očí.

Tima to nepřesvědčilo. „To je fuk. Demoliční derby je mnohem zajímavější. Kromě toho, představ si, že by tě ten lev chtěl sežrat. To už by se ti asi tak nelíbilo, co? Ham ham.“ Tim na svou sestru udělal z prstů drápy a zacvakal zuby. Ruth vyjekla a šťouchla ho do ramene.

Z přední sedačky se ozvala máma: „Hej! Hej, uklidněte se, nebo…“ Odmlčela se.

Ruth a Tim se přestali pošťuchovat. Najednou v autě zavládlo naprosté ticho narušované jen vzdáleným mečením pouťové hudby a tichým blábolením Vermontského veřejného rozhlasu: „V celém státě bude i nadále panovat sucho. Ani výhledově nečekáme žádné přeháňky…“

„Páni,“ vydechla Ruth. Nereagovala na výhledovou předpověď počasí.

Tim a jeho sestra se zpravidla na ničem neshodli. Ale tentokrát vydechl „páni“ i on. Všichni zírali fascinovaně před sebe.

Hory byly jako šmouha na obzoru, parný opar rozmazal jejich kontury na obloze. Prašná kukuřičná pole se vlnila a v jejich středu – na stejném místě jako loni – stála pouť. Ale byla, jak pravil Riley Temperance, úplně jiná.

„Jaktěživ jsem nic takového neviděl,“ hlesl Timův táta.

„To je úžasné,“ vydechla Timova máma.

Ruth neřekla nic, ale spadla jí čelist.

Ruské kolo se tyčilo do výše jako duha. Dům smíchu byl vysoký jako hrad, s věžičkami a zvláštními okny. Na jeho nejvyšších bodech se třepetaly vlajky. Byl obalený zrcadly a třpytil se jako stroboskop.

„Pojďme tam!“ vykřikla Ruth a začala nadskakovat na sedačce.

„Time? Nespusť sestru z očí, jasné?“ řekla máma. „A nepřežeňte to se sladkostmi.“

„Jasný,“ přitakal Tim, aniž by odtrhl zrak od okna. Pouť mu naplnila oči barvami a pohybem. Do horkého srpnového večera se linula hudba a úžasné vůně. Tim si rázem vůbec nebyl jistý, že by se radši koukal na demoliční derby. Nikdy neviděl nic tak krásného.

Jeho táta řekl: „Sraz v osm. Víte kde – hned u vchodu. Tady máte peníze. Užijte si to!“

Tim a Ruth vyskočili z auta a společně proběhli vstupní branou. „Jé, podívej na ty atrakce!“ křičela Ruth. „Tamhle ta na mě zamávala!“

Tim neodpověděl. Slastně se otáčel v kruhu. Pokladna chrlila hory zlatavého popkornu. Stroj na cukrovou vatu plival růžová oblaka cukru. Z jedné atrakce vypadávaly hrsti zabalených čokoládových bonbonů a děti je chytaly a pojídaly.

Přímo uprostřed se nad atrakcemi tyčil mechanický klaun. Zdál se být stejně vysoký jako ruské kolo. V natažených rukou držel hodiny. Otevíral ústa a jeho hlas hřměl nad poutí. Šest hodin, volal klaun. HA HA HA.

Tim a Ruth se oba rozesmáli. Bylo to tak praštěné.

„Takže máme dvě hodiny,“ usoudil Tim.

Ruth nadskakovala radostí. „Pojďme si něco zahrát. Kolik ti táta dal?“

Tim si to přepočítal. „Čtyřicet babek.“ Tak krásně to tam vonělo. Sladce i slaně. Dostal z toho hlad. Vydal se k pokladně. „Nejprve chci popkorn. A citronádu.“

„A trdelník?“

„Máma říkala, ne moc sladkostí…“ Viděl Ruthin prosebný výraz. „No tak dobře.“

Nakoupili si dobroty. Tváře měli umatlané od cukru a omastku. Dali si velké porce kyselé perlivé citronády. Začali obcházet stánky s různými soutěžemi a hrami. Všechny byly úžasné, rychlé a zábavné. V každém stánku visely od stropu ceny. Na většině poutí byla nudná plyšová zvířata, ale tady byly postavičky. A ne obyčejné postavičky. Timovi se líbili dinosauři a Titanik a motýli. Nebyl by si myslel, že by se mu mohly líbit panenky. Ale tyhle panenky byly úžasné. Byly jako živé. Měly normální šaty a ruce se spoustou kloubů a dokonalé malé obličeje. Tim chtěl panenku. „Tahle pouť nemá chybu,“ řekl Ruth a ta jen šťastně přikyvovala.

Večer strávili ve víru barev. Nezastavili se, dokud slunce nezašlo. Vyzkoušeli všechny atrakce a zahráli si všechny hry. Točili se na kolotoči a smáli se svým odrazům v domě smíchu. A Tim vyhrál panenku. Měla červenou košili, malé bříško a velké vyděšené oči. Zastrčil si ji do zadní kapsy kalhot.

Tou dobou už byla skoro tma. Tim měl ulepené ruce. Ruth pusu od čokolády. Světla na promenádě zářila ještě jasněji: červená, růžová, zelená, modrá, zlatá. Hudba řinčela a vyřvávala. Začínali se cítit unavení. Ruth řekla: „Mám žízeň. Můžeme si dát ještě citronádu?“

Tim měl taky žízeň. I když už slunce zmizelo za horami, po zádech mu stékal čůrek potu. „Jo… ne, počkej. Už nemám žádné peníze. Stejně bychom už měli najít naše. Máme sraz v osm.“ Jeho nadšení pro demoliční derby vyprchalo. Měl pocit, že ani vytuněný závoďák bratrance Maynarda by nemohl soupeřit s touhle poutí. Mechanický klaun otevřel pusu a zavolal: Osm hodin. HA HA HA. Osm hodin. HA HA HA.

Tim vylovil telefon, ale k jeho překvapení na něm stálo SLUŽBA NEDOSTUPNÁ. Stíny stánků se protahovaly a temněly. Z té hudby a světel ho začínala bolet hlava. „Služba nedostupná. To je divný. Pojďme k východu. Tudy.“

Obešel pokladnu a chystal se zamířit k východu. Ale nějak se jim podařilo zahnout doleva místo doprava a najednou šli po jakési temnější cestičce, kde byly světla i hudba tlumené.

Zničehonic ho Ruth popadla za paži. „Co je to?“

Tim se právě znovu mračil na svůj mobil. „Co?“ Zvedl zrak.

Ruth ukázala. „Podívej! Počkej, ne… Je to pryč. Bylo to žluté. Vypadalo to jako… oči. Tamhle v tom rohu, za tím stánkem.“

Tim se podíval, kam Ruth ukazovala, ale nic tam neviděl. Jen odhozený obal od čokolády a trochu rozsypaného popkornu. Netrpělivě zabručel: „To byla nejspíš kočka, Ruth. Nebo jsi možná viděla odraz světel z pouti. Stejně jdeme špatně.“ Natahoval krk, aby viděl přes hranatá ramena stánků. Zvláštní, pomyslel si, jaká je najednou tma, jen co trochu poodejdete od těch světel. „Musíme jít pořád rovně, a až dojdeme k ruskému kolu, doleva. Pak by tam po pravé straně měla být vstupní brána.“

Vyrazili. Ale po pár vteřinách se Ruth zase zastavila. Tim se na ni netrpělivě otočil. „Co se děje?“

„Podívej na to,“ zašeptala Ruth. Po jejich levé straně stála nějaká budova. Tim si jí předtím nevšiml. Nebyla osvětlená jako ostatní budovy. Měla špinavá rozbitá okna. Nad vchodem oprýskanou ceduli STRAŠIDELNÝ ZÁMEK.

Nahoře na střeše se krčil obří kostlivec. Z lebky mu rostly krepaté rezavé vlasy. Okolo obrovského kostnatého úsměvu měl namalovaná červená klaunská ústa. Vypadal jako mrtvá verze klauna s hodinami na promenádě.

Ruth na toho klauna-kostlivce zírala s vytřeštěnýma očima. „Mně se to nelíbí.“

„Ježiš, nebuď jak malá.“ Tim se zájmem obhlížel strašidelný zámek. Přední dveře byly zavřené a loupal se z nich nátěr. Přes ně byla natažená žlutá páska na znamení zákazu vstupu.

Ruth ho zatahala za ruku. „Pojďme najít mámu s tátou.“

„Počkej. Tohle místo je hustý. Myslíš, že jsou ty dveře zamčený?“ Tim udělal pár kroků ke dveřím.

Ruth od nich naopak couvala. „Nevím, a je mi to jedno. Pojď už.“

V jednom z oken se zablesklo.

Tim řekl: „Já se chci podívat dovnitř. Třeba je tam nějaká tajná atrakce!“

„Já nechci.“ Chytila ho za ruku. „Pojď, Time, musíme jít.“

„Běžte odsud… Tak běžte, krucinál. Běžte,“ ozval se tichý hlas.

Tim a Ruth vyjekli a prudce se otočili. Ve stínu strašidelného zámku stála nějaká holka. Znělo to, skoro jako by mluvila sama pro sebe. Měla vlnité vlasy a tmavé oči. To vyšla z toho strašidelného zámku? Co v něm doopravdy je?

Z pouti se ozval jekot a smích skupiny dětí. Připadalo jim, jako by to přicházelo z velké dálky.

„Promiň, co jsi zač?“ ozval se Tim.

Holka vytřeštila oči. „Tys mě slyšel? Ty mě vidíš?“

Tim se polekal. Třeba je nemocná. Má nějaký záchvat. Řekl tak klidně, jak to jen dokázal: „Ehm… jo. Samozřejmě, že tě vidíme. Jsi v pohodě?“ Dívka byla příšerně hubená. Boty měla zaprášené. A vypadala obezřetně. Ve střehu. Možná dokonce vyděšeně. Očima přejela po zaprášené zemi a černých hranatých stínech.

Pak prudce zavrtěla hlavou. „Na tom nesejde. Musíte pryč. Hned. Vraťte se ke světlům. Tady to není bezpečný, rozumíte?“

„Já… Jak to myslíš, že to tu není bezpečný?“

Neodpověděla. Nespouštěla oči z těch stínů. Jako by v nich něco viděla. Něco většího než kočku. Ukázala k tenké mezeře mezi dvěma stánky, kudy prosvítala světla z pouti. „Běžte tudy.“

Už i Tim začínal být jako na trní. Zatahal Ruth za ruku a chtěl se vydat ke světlu.

Holka najednou vyhrkla, jako by si nedokázala pomoct: „Co je za den?“

Oba se zastavili uprostřed kroku. „Co?“ zeptal se Tim.

„Prosím.“ Holka zatínala obě pěsti.

„Sedmnáctého srpna. Jsi v pohodě?“ zeptal se znovu.

Holka zrychleně dýchala a těkala pohledem. „A kde to jsme? Ve kterém státě, okrese?“

„V Rutlandu. Ve Vermontu.“

Holka prudce vydechla. „Díky. A teď běžte.“

Tim řekl: „Hele, nevypadáš v pohodě. Můžeš… Máš tady někde mámu?“

Holka zavrtěla hlavou. „Já… Běžte!“

Její strach byl nakažlivý. Ale Timovi se nechtělo nechávat ji tam samotnou, takhle vyděšenou a ve tmě. „To je jedno. Můžeš jít s námi. Najdeme… někoho. Kdo ti pomůže. Pojď.“

„Ne,“ řekla holka. „Já nemůžu.“

Ruth poklepala bratrovi na rameno. Šeptla: „Timmy? Timmy, podívej.“

Tim následoval sestřin pohled. Zpátky do stínů. Tentokrát ty oči uviděl taky. Nevypadaly jako oči kočky. Pak uviděl další. A další. Tři páry. Čtyři. Všude kolem. Samé žluté oči. Tim a Ruth začali couvat. Ale ty oči se přibližovaly. Jeden krok. Dva kroky.

Pak Tim uviděl ty obličeje. Ty, které patřily k těm žlutým očím.

Ruth zaječela.

„Vypadněte odsud!“ vykřikla ta holka. „Ne, tudy ne, ne…“

Ale to už křičel i Tim. V panické hrůze, svíraje Ruth křečovitě za ruku, se rozběhl pryč od těch očí…

A zjistil, že běží přímo proti zdi toho strašidelného zámku. Otočil se, zakopl a spadl na zem vedle Ruth. Ta vystrašeně kňourala, jako kotě. „Proboha,“ zašeptal Tim. „Ach, prosím. Kdo jste? Neubližujte nám, ne…“ Už tu cizí holku neviděl.

Napřáhla se k nim ruka. Viděl mrtvolně bílé klouby prstů, přerostlé nehty. Špinavý roztřepený rukáv.

Snažil se uhnout. Mlátil sebou jako lapené zvíře. Křičel. Ruth vedle něj křičela taky. Nehty se mu zahákly za tričko. Ty oči se zabodly do jeho.

A pak Tim Jenkins křičet přestal.

1

Odva týdny později

Léto ve východním Evansburgu, doběla rozpálené slunce shlíží na rozpraskanou avrásčitou zem. Nepršelo už celé týdny. Měsíce. Dubnové přeháňky dorazily načas, ale vkvětnu bylo sucho ačerven ssebou přinesl tíživé lepkavé parno, které se odmítalo hnout. Slunce sežehlo nové listy, hned jak se rozvinuly, takže pak visely na větvích stočené jako housenky.

Přišel červenec, ale déšť pořád nikde. Studny vyschly, takže se musela rozvážet voda vcisternách, alepkavý vzduch ležel vinteriérech domů jako horká louže anehnula sním ani dokořán otevřená okna. Užívali si to jen děti azmrzlináři. Adokonce iděti pomalu přestávalo bavit jezdit po městě na kole pod tak spalujícím sluncem.

Ovíkendech bylo ukaždého koupadla narváno.

Ve východním Evansburgu se lidé chodili koupat do řeky Lethe. Na chladné zelené místečko, kde byla řeka pod mostem hlubší. Děti si tam hrály na kamenech. Vopravdu parné dny si dávali rodiče židle rovnou do vody, máčeli si nohy arozprávěli se sousedy.

Jednu sobotu koncem srpna leželo vedro lidem na krku jako těžká ruka. Rodiče na židlích si opakovaně namáčeli trička anosili je pod tím rozpáleným sluncem vlhká. Děti naháněly psy do vody azase ven. Lidé na sebe pokřikovali asmáli se.

Šest rodičů mělo židle uspořádané do semknutého kruhu přímo ve vodě, takže bosé nohy měli pořád namočené. Šlo otři mámy atři táty.

Tito rodiče se nesmáli.

„Coco mi nechce nic říct,“ řekla jedna zmám. Blond vlasy měla spletené do copu, který jí spadal na záda, apřes plavky měla halenu, která jí chránila kůži před sluncem. Coco byla její dcera. „Ale něco je špatně. Já to na ní poznám.“

Muž vedle ní měl smutné tmavé oči. Vzal ji za ruku, ale nic neřekl. Míval dceru jménem Olivia, ale ta byla mrtvá. Zemřela při nehodě na lodi na Champlainově jezeře. Letos vkvětnu. Teprve před pár měsíci. Občas se mu zdálo, že je naživu. Někdy se mu zdálo, že ho hledá. Věděl však, že to jsou jen sny, že je mrtvá.

Ale miloval Coco. Miloval ji skoro tolik jako dceru, okterou přišel.

„Brian snámi taky nemluví,“ přidala se Brianova máma. Měla oranžové plavky atvářila se vážně.

„Je to… Krucinál…“ ozval další zotců. Měl na nose brýle, akdyž se napil zázvorové limonády, zaklonil hlavu. Jeho syn se jmenoval Philip Greenblatt. „Něco je špatně, ale oni se nám stím nesvěří! Řeknou jen: ‚Ne, všecko je vpohodě, tati, dneska přespím uBriana.‘ Nebo tak něco. Ale všichni se lekají stínů. Ajá vím, že Phil nemůže spát.“

Máma Coco řekla: „Coco někdy pláče ze spaní. Má noční můry. Já… Dřív mi všechno říkala, ale teď jako by mi už nevěřila.“ Otáčela sklenkou mezi dlaněmi, ale nenapila se. Do všech pražilo slunce.

„Mám strach,“ ozvala se Brianova máma.

„Všichni máme strach,“ přidal se její manžel.

„Zvlášť, co se ztratily ty dvě děti,“ pokračovala Brianova máma. Nadzvedla si vlasy vzadu na krku. „Je normální, že rodiče mají strach, ne? Jak že se jmenovaly? Ruth aTim? Někdo je unesl vRutlandu přímo zpouti. To je příšerné.“

Vyměnili si temné pohledy. Za jejich zády se většina dětí zEvansburgu šplouchala aječela ve vodě.

Philova matka řekla: „Nejradši bych Phila aMikeyho nikam nepustila. Až letos přijede pouť.“

„Nebo je aspoň nespustila zočí,“ podotkla máma Coco.

Brianova máma řekla netrpělivě: „Ale to, co trápí naše děti… to začalo už před tímhle létem. Začalo to tím jejich školním výletem loni vříjnu. Doktor říká, že Brian je vpořádku, ale…“

„Možná bychom je ksobě neměli pouštět,“ navrhla máma Coco.

Ostatní rodiče se po ní otočili.

Váhavě pokračovala. „Jestli… Nemyslíte, že… že to… Jsou to všechno moc hodné děti, nevykládejte si to špatně. Avím, že jsou nejlepší kamarádi. Měla jsem takovou radost, když si Coco našla nové kamarády, když jsme se přistěhovali. Ale třeba… Já nevím… Někdy mám pocit, jako by si vymysleli svůj vlastní svět. Kam dospělí nemají přístup. Aten… je nějakým způsobem děsí. Coco nikdy neměla nějak bujnou fantazii… Měla ráda knížky okytkách aohmyzu, proboha svatého… Ateď se budí uprostřed noci skřikem.“

Všichni vkruhu váhavě přikyvovali. Ozvala se Brianova máma: „Nerada to říkám, Zeldo, ale možná máš pravdu. Nic jiného mě nenapadá, dokud nám neřeknou… něco. Nemusíme jim to přímo oznamovat. Můžeme je prostě až do začátku školního roku držet doma. Akdyby se to někomu znás podařilo zjeho dítěte dostat, proboha svatého, hned to všem ostatním napište. Je to strašné, strašné, nevědět, co se děje.“

„To máš naprostou pravdu,“ souhlasila Zelda.

***

„Co budeme dělat?“ zeptal se Brian Battersby svých dvou kamarádů. Samou bezmocí by byl nejradši přecházel sem atam, ale byli namačkaní na malé skalnaté římse nad koupadlem pod pilíři Východoevansburského mostu. Na přecházení tam nebylo dost místa. Jeho kamarádi Coco aPhil se zády opírali omostní podpěry ahoupali nohama ve vzduchu. Zastřešený most nad jejich hlavami na ně vrhal milosrdný stín. Voda pod nimi jim na ruce atváře vrhala třpytivé odrazy světla.

Namísto přecházení se Brian neklidně postavil apřešlapoval znohy na nohu. Na sobě měl zelené plavky, nos aramena měl bílé od opalovacího krému. Vjeho obvykle klidném výrazu se zračilo nahromaděné napětí atmavé oči měl nespokojeně přimhouřené. Být to běžné léto, cachtal by se ve vodě, smál by se, potápěl, dováděl sbandou kamarádů. Ale tohle tohle léto nebylo běžné ani zdaleka.

Most se sem tam rozvibroval, když po něm přejel pick-up nebo auto. Od řeky se knim nesly radostné výkřiky šesti dětí namačkaných na nafukovacím drakovi.

Bylo to krásné místo. Chladivé. Tiché. Voda byla ledová ačistá amostní podpěry ty tři napůl ukrývaly před pohledy té spousty lidí dole. Tahle římsa bývala oblíbeným útočištěm dívky jménem Olivia Adlerová.

Ale Ollie tu snimi nebyla. Ollie byla pryč.

Brian se mračil na vodu pod sebou. Jeho kamarádka Coco Zintnerová řekla: „Pro Ollie? Nemůžeme udělat nic než čekat. To přece víš, Briane.“ Coco na sobě měla fialové plavky. Vlhké narůžovělé blond vlasy se jí lepily na záda ajejí oči měly stejnou světle modrou barvu jako srpnová obloha. Na okousaných nehtech sejí třpytily zbytky oloupaného laku.

Brian souhlasil: „Já vím. Ale je to děsný.“

„To je,“ přitakal Phil Greenblatt. Měl pihovatý pršák ahnědou patku, která mu spadala do očí.

Brian klesl na římsu vedle svých kamarádů. „Proč to Ollie udělala?“ zašeptal. „Neřekla nám… neřekla nám, abychom jí pomohli, nebo zkusili nějaký jiný způsob. Prostě… to udělala. Opustila nás. Rozhodla se nás opustit.“

Coco řekla: „Nezlob se na ni. Udělala to, aby zachránila svého tátu. To samé bych udělala já pro svoji mámu ity pro svoje rodiče. Možná nám to měla říct, ale pan Adler umíral, přímo před našima očima. Neměla moc času.“

„Měla nám důvěřovat,“ namítl Brian dotčeně. Opravdu se na Ollie zlobil. Chyběla mu aměl na ni vztek. Je to divné?

„Nechtěla, abychom se ji pokusili zastavit,“ řekl Phil.

„Našli bychom nějaký jiný způsob,“ trval na svém Brian.

Jeho kamarádi na to nic neřekli. Nikdo si nebyl jistý, že by to bylo možné.

„Dostaneme ji zpátky,“ řekla místo toho Coco povzbudivě. Coco byla optimistka. „Vzpomínáte, co stálo vtom dopise? Máte jednu šanci získat ji zpátky. Amy tu šanci využijeme, to je celé. Dostaneme ji zpátky.“

„Ale jak? Je pryč už několik měsíců. Jo, usměvavý muž nám sice nabídl nějakou šanci, jenomže ten je pěkně vykutálený. Netušíme, jak ta šance vypadá. Třeba už jsme ji prošvihli. Olliin táta si ani nevzpomíná, co se stalo. Nikdo si na to nevzpomíná, jen my! Někdy mám pocit… že je vážně pryč,“ přiznal Brian.

Jeho kamarádi neodpověděli. Neměli co. Tenhle rozhovor už vedli nejmíň stokrát. Brian se opřel ochladivý kámen ochozu azavřel oči.

Najednou se ozvala Coco: „Včera vnoci se mi oní zdálo.“ Oba kluci se po ní podívali. Coco váhavě pokračovala: „Snažila se mi něco říct, ale já jsem jí nerozuměla. Apak ji někdo– někdo, koho jsem neviděla– odtáhl pryč. Probudila jsem se… Myslím, že jsem křičela ze spaní. Máma seděla na posteli. Tvářila se dost vyděšeně.“

Všichni tři se jako na povel obrátili ke svým rodičům usazeným na židlích vřece. Vypadalo to, jako by jim jejich pohledy oplatili. Brianovi rodiče, Philovi rodiče, máma Coco apan Adler. Pan Adler měl ve tváři výraz nechápavého zármutku, který ho poslední dny vůbec neopouštěl. Při pohledu na něj Briana pokaždé bodlo usrdce.

Děti zrak zase honem odvrátily. „Naši vypadají, jako že něco kujou,“ řekl Phil.

Brian potřásl hlavou. „Adivíš se jim? Chováme se zaručeně divně. Už několik měsíců. Měli bychom je trochu uklidnit. Nebo mě máma zaměstná domácíma pracema, než začne škola, aby mě měla pěkně pod dohledem.“

Ostatní dva přikývli apak se rozhostilo ticho. Těsně po tom, co Ollie zmizela, vymysleli spousty plánů. Scházeli se každý den. Plánovali, sbírali jídlo, balili si tašky na cesty pro naléhavé případy.