Toto vydání vychází ve spolupráci s Algonquin Books,

imprintem Workman Publishing Co., Inc.,

divizí Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA.

Všechna práva vyhrazena.

Dust Child

Copyright © Nguyễn Phan Quế Mai, 2023

Translation © Bronislava Grygová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-383-2

ISBN mobi: 978-80-7689-384-9

Ameroasiatům a jejich příbuzným, kteří se mnou sdíleli své osobní příběhy a inspirovali mě svou odvahou.

Milionům mužů, žen a dětí, které byly zavlečeny do krutého víru vietnamské války.

Všem, jejichž životy byly poznamenány násilím.

Kéž je v našem světě více soucitu a míru.

Během války ve Vietnamu se narodily tisíce dětí ze vztahu mezi americkými vojáky a vietnamskými ženami.

Tragické okolnosti vedly k tomu, že většina těchto ameroasijských dětí byla odloučena od svých otců a později i od matek.

Mnozí z nich se už nikdy nesetkali.

Tato kniha je dílem fikce. Hlavní historické události vycházejí ze skutečnosti, ale jména, postavy a jejich příhody jsou výsledkem autorčiny fantazie. Jakákoliv podobnost s osobami, žijícími či nežijícími, je zcela náhodná.

Dítě nepřítele

Ho Či Minovo Město, 2016

„ŽIVOT JE JAKO ČLUN,“ řekla jednou Phongovi sestra Nhã, katolická jeptiška, která ho vychovala. „Když opustíš svou první kotvu – matčino lůno –, odtáhnou tě nečekané proudy. Dokážeš-li svůj člun naplnit dostatkem naděje, dostatkem sebevědomí, dostatkem soucitu a dostatkem zvídavosti, budeš připraven zdolat všechny životní bouře.“

Phong čekal na americkém konzulátu a cítil ve svých rukou tu tíhu naděje – svoji žádost o americké vízum, a také žádost o vízum pro manželku Bình, syna Tàie a dceru Diễm.

Čekala tu řada Vietnamců, seděli na židlích anebo stáli ve frontě, až na ně přijde řada a budou moci promluvit s jedním z úředníků za skleněnými přepážkami. Někteří Vietnamci se na Phonga zvědavě dívali. Jejich pohledy ho spalovaly. „Míšenec,“ slyšel v duchu, jak šeptají. Po celý život ho nazývali různými jmény – dítě prachu, bastard, afroamerický imperialista, dítě nepřítele. Když byl mladší, tohle na něj pokřikovali tak krutě, že se to do něj zavrtalo hluboko a nedokázal se toho zbavit. Jako dítě žil se sestrou Nhã v nové hospodářské zóně v provincii Lâm Đồng. Jednou naplnil velký džber vodou s mýdlem, vlezl si dovnitř a dřel si kůži pemzou, aby ze sebe tu čerň dostal. Když ho sestra Nhã našla, byl celý od krve. Nedokázal pochopit, proč se musel narodit jako americký Asiat.

„Neboj se, věř si a dobře to dopadne,“ zašeptala Bình. Její mozolnatá dlaň ho hladila po paži. Phong přikývl, nervózně se usmál a vzal ženinu ruku do dlaní. Ta ruka mu vařila, prala jeho šaty a pomáhala mu zacelit rány jeho života. Ta ruka ho držela a byla oporou jeho dětem. Tančila s nimi, sklízela úrodu z jejich rýžových polí. Miloval tu mozolnatou ruku, stejně jako miloval každičký kousek Bình. Musí dodržet svůj slib a dostat Bình do Ameriky. Pryč ze skládek, kde pracovala, sbírala plasty, papír a kovy.

Tài a Diễm, kteří sedí vedle Bình, na něj zamávali. Je jim čtrnáct a dvanáct let a jsou už skoro stejně vysocí jako jejich máma. Po Bình zdědili její velké oči a zářivý úsměv. Barvu kůže a kudrnaté vlasy mají po něm. „Pamatujte si, že jste krásní,“ řekl jim, když se chystali na pětihodinovou jízdu autobusem. Opakoval jim to pravidelně. Věděl, že Vietnamci na ně často hledí s opovržením, protože dávají přednost světlé pokožce.

Tài se vrátil ke své knize, rozbité brýle mu sjely ke špičce nosu, kovovou obrubu drží pohromadě jen kousky lepicí pásky. Phong si v duchu umínil, že musí znovu promluvit se sousedy a nabídnout jim větší obnos za pronájem rýžového pole. Bude pěstovat fazole na oslavy Nového roku, a ta sklizeň mu umožní koupit Tàiovi nové brýle a Diễm nové šaty. Diễm nosila oblečení po Tàiovi – kalhoty jí byly moc krátké, vyčuhovaly jí z nich kotníky.

U přepážky před Phongem podával úředník mladé ženě modrý list papíru. Phong tu barvu dobře znal. Modrá znamená odmítnutí. Když ta žena odcházela od okénka, Phonga se zmocnila téměř panika.

Snažil se vzpomenout na to, jak se s rodinou připravoval na pohovor. Vryl si do paměti správné odpovědi, jako řezbáři vyřezávají do dřeva ptáčky a květiny, ale teď měl v hlavě prázdno.

„Číslo čtyřicet pět, přepážka tři,“ ozvalo se z ampliónu.

„To jsme my,“ řekla Bình. Phong si s manželkou a dětmi razil cestu k okénku a snažil se zůstat klidný. Dokud bude mít svou rodinu, nenechá se zastrašit. Bude bojovat za šanci na lepší život pro Bình, Tàie a Diễm.

Phong pozdravil úřednici kývnutím hlavy. Úřednice vypadala jako ty americké ženy ve filmech: blond vlasy, bílá kůže, vysoko posazený nos. Žena jeho pozdrav opětovala s očima upřenýma na obrazovku počítače. Phong si prohlížel ten přístroj a přemýšlel, jaká kouzla skrývá. Když se dostane do Ameriky, bude dřít a Tàiovi a Diễm koupí počítač. Děti ho vzaly ve městě do internetové kavárny a ukazovaly mu, jak počítač funguje. Říkaly, že jednou bude možná moci přes internet poslat zprávu svým rodičům. Ale bude mít někdy tu šanci? Ani neví, zda jeho rodiče ještě žijí.

Úřednice se na něj otočila.

„Gút mó-ning,“ řekl Phong a doufal, že vyslovil good morning správně. Kdysi se naučil základy angličtiny, ale jeho znalost toho jazyka se rozplynula jako kapky deště, které se v horku vypaří. „Chào bà,“ dodal, protože nechtěl, aby si ta Američanka myslela, že hovoří jejím jazykem plynně.

„Cho xem hộ chiếu,“ řekla.

Její vietnamština byla dobrá, ale severský přízvuk Phonga zneklidnil. Připomněl mu komunistické vojáky, kteří ho skoro před třiceti lety zbili v převýchovném táboře v horách.

Opatrně vytáhl pasy ze složky a položil je do otvoru v dolní části skleněného okénka. S manželkou dali Quangovi, který zprostředkovával přidělení víz, všechny své úspory, aby jim nechal zhotovit pasy, sepsal žádosti o vízum a podal je. Quang je přesvědčil, že v Americe si nebudou muset dělat o peníze starosti: měsíční dávky jim postačí na slušné živobytí.

Žena procházela dokumenty a psala něco na počítači. Otočila se a na někoho zavolala. Objevila se mladá Vietnamka, která s ní hovořila anglicky. Phong trochu naklonil hlavu, ale zvuky mu unikaly jako kluzké ryby a plynuly tak rychle, že nedokázal zachytit ani jeden.

„Co se děje?“ zašeptala Bình. Phong položil dlaň manželce na záda, aby ji uklidnil. Bình se tak bála, že nestihnou pohovor, že trvala na tom, aby vyjeli z jejich města, Bạc Liêu, už o den dřív. Čekali před konzulátem od čtyř hodin od rána.

Vietnamka se na něj podívala. „Strýčku Nguyễn Tấn Phongu, žádáte o víza na základě zákona o návratu Ameroasiatů domů?“

Bylo od ní hezké, že ho uctivě oslovila a dala mu naději tím, že uvedla název programu, o který žádal. Návrat domů! Ta slova mu připadala posvátná, jejich zvuk mu rozechvíval srdce. Měl nárok jít domů, do vlasti svého otce. Za očima ho pálilo. A jak hezky ta žena označila „Ameroasiata“ jako „trẻ lai“. Phong se nikdy necítil příjemně, když ho lidé nazývali „con lai“, protože con znamená „děti“, „malý“ nebo „zvíře“. Nebyl žádné zvíře.

„Ano, slečno,“ odpověděl.

„Pohovor s vámi povede jiný úředník. V místnosti támhle.“ Ukázala prstem napravo od něj. „Ostatní z rodiny ať se posadí a počkají venku.“

Bình se naklonila dopředu. „Můj manžel neumí číst. Mohu ho, prosím, doprovodit?“

„Já tam budu a pomohu mu,“ řekla žena na odchodu.

Místnost byla prostorná a zalitá světlem zářivek. Neměla okna a Phong litoval ty, kdo tam musí pracovat. Jeho domov nebyl nic moc, ale byla v něm spousta čerstvého vzduchu. Celý rok povíval otevřenými okny větřík a přinášel vůni květin a zpěv ptáků.

Ten člověk, kterého litoval, byl baculatý běloch. Seděl za čtvercovým hnědým stolem, na sobě měl modrou košili a modrou kravatu, která s ní barevně ladila.

Žena se postavila vedle stolu a Phong si sedl na židli naproti. Na stěně po jeho pravici visel velký obraz prezidenta Obamy. Před několika lety přiběhly Phongovy děti domů a volaly na něho, aby šel s nimi. Utíkali k domu jejich sousedů. Postávali venku za plotem, nakukovali otevřeným oknem a sledovali televizi, kde právě oznamovali, že Obama se stal prvním černošským prezidentem Spojených států. „Amerika je národ imigrantů,“ pronesl Obama a lidé kolem něho jásali.

Phong toužil odjet do Ameriky celá léta, ale v tu chvíli se to stalo jeho životním posláním. V zemi, která si zvolí černého prezidenta, musí být lépe než tady, kde černochy nazývají mọi, což znamená „necivilizovaný“ nebo „divoch“. Jednou se mu vysmál majitel stánku s jídlem, když u něj chtěl umývat nádobí. „Podívej se na svoji kůži,“ ušklíbl se. „Zákazníci by mi utekli, protože by si mysleli, že po tvém mytí je nádobí ještě špinavější.“

Úředník za stolem zvedl pas. „Nguyen Tan Phong,“ předčítal. Vynechal všechny stoupavé a klesavé tóny ve Phongově jméně, takže v jeho výslovnosti znamenalo „rozpuštěný poryv větru“, a ne „síla poryvu větru“, jak si přála sestra Nhã, když mu to jméno dávala.

Phong vstal. Muž mu začal něco říkat. Phong se snažil ty zvuky zachytit, ale stejně jako předtím mu unikaly.

„Zvedněte ruku a přísahejte, že jste míšenec amerického původu a že nebudete lhát,“ přeložila mu Vietnamka.

Zprostředkovatel Quang na to Phonga předem připravil. Phong zvedl ruku a pronášel: „Přísahám, že jsem trẻ lai. Přísahám, že nebudu lhát a že vše, co dnes řeknu, je pravda.“

„Jak si můžete být jistý, že jste Ameroasiat?“ zeptal se úředník a žena to Phongovi tlumočila.

„Pane, podívejte se na barvu mé kůže… Odmalička mi říkali černý Američan.“

„Ale můžete být také Khmer?“

„Ne, pane. Khmerské matky neměly důvod opustit své děti. Já jsem… vyrostl jsem v sirotčinci.“

„Máte tedy důkaz, že jste dítětem vojáka armády Spojených států?“

„Své rodiče neznám, pane. Jsem Ameroasiat, pane. Khmerové jsou malí. Já měřím metr osmdesát. A moje bradka… pane… Khmerové nenosí takové vousy.“ Dotkl se svých hustých vousů, které mu sahaly od uší až po bradu a pokrývaly většinu lící. I když ho vousy občas nesnesitelně svědily, Quang trval na tom, že si je musí nechat růst aspoň dva týdny před pohovorem.

„Žádal jste už o přistěhovalecké vízum dříve na jiném konzulátě?“

Phong zamrkal. K čertu. Quang mu říkal, že se v tom nebudou šťourat.

„Žádal jste už dříve o přistěhovalecké vízum do Spojených států?“ zopakoval úředník.

„Já… já, nevzpomínám si.“ Phong stiskl složku s dokumenty. Dlaně se mu potily.

„Nevzpomínáte si?“ Běloch zavrtěl hlavou. „Pak mi dovolte, abych vám osvěžil paměť. Na formuláři uvádíte, že je to vaše první žádost, ale… já tu mám vaši předchozí žádost.“ Zvedl nějaké lejstro.

Phonga zamrazilo v zádech. Papír už zežloutl, ale toho mladého muže na přiložené fotografii poznával. Byl to on, kdysi dávno, když si myslel, že si našel dobrou rodinu. Byl to on, dychtivý a plný naděje. Předtím, než pan Khuất pořídil ten snímek, si otřel z tváře slzu štěstí.

„To je vaše předchozí žádost o vízum, ne?“ zeptal se běloch.

Phong si otíral zpocené dlaně o kalhoty. „Ano, pane… bylo to před mnoha lety.“

„Před více než dvaceti lety. Povězte mi, udělili vám tenkrát vízum?“

Phong hleděl do desky stolu. Byla hladká a lesklá jako zrcadlo. Ten, kdo ji vyrobil, odvedl dobrou práci. Kdyby mohl Phong odjet do Ameriky, naučil by se truhlářské řemeslo. Za svoje měsíční dávky by nakoupil dřevo na výrobu různých kusů nábytku, aby mohl poslat svoje děti do nejlepších škol. Měl rád vůni dřeva a ten pocit, když něco dokončí. Slyšel, že v Americe se lidem může splnit jakýkoliv sen.

Když řekne pravdu, do té země snů se nikdy nedostane. „Nevím, proč jsem nedostal vízum, pane. Myslím…, že jsem asi neměl všechny papíry.“

Muž zavrtěl hlavou. „Tenkrát jsme moc dokumentů nepožadovali. Přistěhovalecká víza se Ameroasiatům udělovala na základě jejich vzhledu. Rysy obličeje stačily na to, abyste dostal vízum. Řekněte mi skutečný důvod.“

Phongovi vyschlo v hrdle. Kéž by mohl ten zažloutlý kus papíru vytrhnout tomu muži z ruky a roztrhat ho. Roztrhat to pokroucené Khuấtovo písmo na něm.

Muž se zamračil. „Možná jste si myslel, že o tom nevíme, ale podle našich záznamů jste chtěl tenkrát dostat do Ameriky i další lidi. Prohlásil jste o cizích lidech, že jsou vaši příbuzní.“

Ta slova srazila Phonga na kolena. Nedokázal se ani pohnout. Nedokázal zvednout hlavu.

„Strýčku Phongu, musíte něco říct. Vysvětlete mu to,“ naléhala vietnamská tlumočnice.

Phong tiskl složku s dokumenty na hruď. Uvnitř mu pulzovala bolest, kterou cítil za svou ženu a děti. Musí bojovat za své právo odejít s nimi do Ameriky. „Pane, jsem negramotný. Ty dokumenty nachystali Khuấtovi. Slíbili mi, že mně v Americe pomůžou, když je vezmu s sebou. Byl jsem mladý a naivní, pane, ale v té době dělaly to samé desítky Ameroasiatů.“

V krku se mu udělal knedlík.

„Tím, že jste se pokusil převézt nepříbuzné osoby, jste zneužil dobré vůle naší vlády. Porušil jste zákon.“ Muž se mu podíval do očí. „Abychom znovu zvážili vaši žádost, musíte nám předložit solidní důkazy. Rysy obličeje už nestačí.“

„Důkazy… Pane, jaké důkazy?“

„Důkaz, že jste skutečně dítětem amerického vojáka. Například záznamy o vojenské službě vašeho amerického otce a výsledky porovnání vaší a jeho DNA.“

„DNA?“ zeptal se Phong. To slovo neznělo vietnamsky. Možná že je ta žena nepřeložila správně.

„Existuje druh testu zvaný test DNA,“ vysvětlila mu žena. „Dokáže nám to říct, kdo jsou vaši biologičtí rodiče.“

Phong mluvil už s řadou lidí o tom, jak najít rodiče, ale nikdo se mu nikdy o testování DNA nezmínil. Právě se chystal zeptat, kde by mohl ten test podstoupit, když úředník dodal: „Pokud máte amerického otce, musíte se navzájem najít, pak oba předložíte výsledky testu DNA, kterým prokážete, že jste příbuzní.“

„Pane, říkáte, že nejdřív musím najít svého otce? Když mi dovolíte odjet do Ameriky, najdu ho.“ Věděl, že Amerika je veliká země, ale také slyšel, že v Americe je možné všechno.

Cizinec sáhl po modrém listu papíru.

„Pane, moje děti nemají ve škole kamarády. Děcka ze sousedství s nimi nemluví. Tady nemají žádnou šanci. Prosím…“ Phong ukázal muži fotografii svých dětí, jak stojí před jejich domem. Tài a Diễm se na ní stydlivě usmívají, hlavičky mají u sebe. Nebyla to tak úplně pravda, že nemají žádné kamarády, ale Phong chtěl, aby jeho prosba zněla co nejpřesvědčivěji.

Muž se na fotografii ani nepodíval. Podepsal modrý papír a podal ho Phongovi. Phong zíral na tu spoustu tištěných slov, cukl sebou a odvrátil se. Sestra Nhã se ho snažila naučit číst, ale psaná slova ho jen děsila. Zavřel oči, zavrtěl hlavou a podal papír tlumočnici. „Prosím vás, co je tam napsáno?“

Odkašlala si. „Konzulát Spojených států amerických v Ho Či Minově Městě vám s politováním sděluje, že po osobním pohovoru vaše žádost o zařazení do ameroasijského programu nesplňuje kritéria dle paragrafu 584 zákona 100-202, novelizovaného zákonem 101-167, zákonem 101-513 a zákonem 101-649, zákonem o naturalizaci Ameroasiatů. Pokud kdykoliv v budoucnosti budete schopen předložit nové důkazy na podporu své žádosti o postavení Ameroasiata, váš případ bude znovu otevřen. Abyste získal ameroasijské vízum, musíte úředníkovi konzulátu prokázat, že váš otec byl skutečně vojákem Spojených států. To, že jste smíšeného původu, vás k udělení víza automaticky neopravňuje.“

Žena vrátila dokument Phongovi.

„Skutečnost, že jste zfalšoval svoji žádost, vás může vyloučit z budoucího procesu podání žádosti,“ řekl muž. „Pokud jde o vaše šance, nejsem si jist…, ale jakmile budete mít důkaz, pošlete nám ho. Na shledanou.“

Na shledanou? Ne, ještě ne. Phong udělal krok vpřed. „Pane, mrzí mě, že jsem udělal chybu, ale teď jsem už jiný člověk…“

Muž zvedl ruku. „Jakmile budete mít důkaz, pošlete nám ho. Sbohem.“

Návrat do země strachu

Ho Či Minovo Město, 2016

„DÁMY A PÁNOVÉ, ZAČÍNÁME KLESAT na přistání, a proto si pevně zapněte pásy a ujistěte se, že všechna příruční zavazadla jsou pod sedadlem před vámi anebo ve schránce nad sedadly.“

Dan se zhluboka nadechl a přitiskl nos na studené okénko. Hleděl dolů.

„Vidíš něco?“ zeptala se Linda a naklonila se k okénku.

„Je moc oblačno,“ Dan se zaklonil víc dozadu, aby jeho žena lépe viděla.

„Budeme tam, než se naděješ.“ Usmála se a stiskla mu ruku.

Dan přikývl a políbil ji do vlasů. Jejich broskvová vůně ho uklidňovala. Bez ní by to nemohl absolvovat. Kdysi přísahal, že se na tohle místo nikdy nevrátí.

Letadlo s hukotem klesalo do hustých mraků. Linda listovala lesklými stránkami časopisu Vietnamských aerolinií Heritage, prohlížela si fotografie okázalých vil postavených na vrcholcích bujně porostlých kopců, obklopených bílými písečnými plážemi a vlnícím se modrým mořem. Oba vyrostli ve skromných a stísněných domovech a Dan rozuměl její posedlosti krásnými domy, která ji přivedla k tomu, že se stala realitní agentkou. Lindě nešlo jen o peníze. Často vyhledávala projekty, které pomáhaly veteránům splatit zálohu na nový dům. Anebo hledala místa, která si mohli veteráni dovolit pronajmout. Veteráni z Vietnamu. Veteráni z Afghánistánu. Veteráni z Iráku. „Strašně moc jich nemá svůj domov,“ řekla mu. Miloval ji za to.

Za oknem mraky stále obklopovaly letadlo, uzavíraly je do sebe. Jejich temnota probudila v Danovi něco hluboko skrytého. Starý strach. Tělo měl napjaté. Po očku sledoval nouzový východ. Jen dva kroky odtud. Jen krok, kdyby skočil.

Na letišti požádal pracovníka u odbavovací přepážky: „Prosím vás, potřebuji sedadlo u nouzového východu.“

„Promiňte, pane?“

Ukázal mu svou průkazku válečného invalidy. Přesto úředník zavrtěl hlavou. „Všechna sedadla u nouzového východu jsou už obsazena.“

Udělal krok k tomu chlapíkovi a zašeptal přes zaťaté zuby: „Poslyšte, potřebuji sedět u nouzového východu, jinak nemůžu letět.“

Byl rád, že to nevzdal a že má východ před sebou, ne za zády.

Zhluboka se nadechl a v duchu se snažil uklidnit. Několikrát se dlouze nadechl a vydechl, a došlo mu, jak absurdní to bylo, celá ta scéna kvůli nouzovému východu. Proč neustále hraje toho stereotypního vyšinutého veterána? Co hodlal dělat? Vykopnout dveře a vyskočit z letadla uprostřed letu?

Nasazoval si sluchátka, aby si poslechl nějakou uklidňující hudbu, když se letadlo zakymácelo. Mezi cestujícími to zašumělo. Připadalo mu, jako by sedadlo pod ním zmizelo. Opřel hlavu dozadu a chytil se pevně područek. Airbus ztrácel výšku. Příliš rychle. Tělem mu projela vlna žáru. Letadlo zaburácelo, jak sebou házelo v turbulencích. Kabina se nebezpečně otřásala.

Z reproduktorů se ozval kapitán, který nabádal pasažéry, aby si zapnuli pásy.

Letadlo se dál prudce třáslo.

V Danovi se kroutil starý strach, jako had, který se narovnává a zase svíjí.

Zavřel oči a najednou se ocitl znovu v kokpitu své helikoptéry, místo mraků byla vietnamská hustá džungle. „Napravo máme od zadního rotoru asi jen stopu a půl volného místa,“ křičel Hardesty do mikrofonu. Z džungle zasvištěly výstřely z AK-47. Rappa odpověděl ze své M-60, ramena se mu třásla. Kulky z AK-47 zasáhly vrtulník. V plexiskle přímo nad Danovou hlavou se objevila díra. „Jsme pod silnou palbou. Na devíti hodinách! Silná palba! Na devíti hodinách! Na severním perimetru!“ ječel McNair na velmi krátkých vlnách. Hlas kopilota byl vysoký, vzrušený a pak se zklidnil. „Dane?“ Po tváři ho poplácala něčí ruka. „Jsi v pořádku?“

Otevřel oči. Někteří cestující se smáli úlevou. Turbulence ustaly. Dan zamrkal, tváře mu hořely hněvem a rozpaky.

Zavrtěním hlavy se snažil zahnat vzpomínky na svou posádku. Ale v jeho mysli žili: jeho střelec Ed Rappa se křižoval a po každé misi líbal zemi; velitel posádky Neil Hardesty měl v otevřené puse žvýkačku; kopilot Reggie McNair si kontroloval svoje děravé ponožky, které mu nosily štěstí, a proto si je vždycky, když letěli, bral na sebe. Dan by jim rád řekl, že je mu to líto.

Proč museli zemřít, zatímco on přežil? Během posledních sedmačtyřiceti let si tu otázku položil nesčetněkrát.

„Haló, nepotřebuješ si vzít prášky?“ Vrásky na Lindině čele se prohloubily. Mohl za to, že během pětačtyřiceti let jejich manželství tak zestárla. Jeho hněv, který rychle ustoupil nezvladatelnému vzlykání. Jeho blackouty. Jeho noční můry. Duchové války.

„Je mi dobře, díky.“ V očích měl slzy. Položil ruku Lindě kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Byla jeho skála.

„Kdybys chtěl, prášky máš je tady.“ Ukázala na svou tašku na podlaze pod sedadlem před nimi.

Přikývl, podíval se z okna, toužil zahlédnout pevnou půdu. Nepřál si nic víc než vystoupit z toho letadla. Kdysi dávno létání miloval. Vzrušoval ho ten pocit nesmírné svobody a neomezených možností.

Když mu bylo devatenáct, vstoupil do armády a podal žádost o výcvik pilota, i když si myslel, že nemá moc šancí. Mnozí z jeho kamarádů narukovali anebo dostali povolávací rozkaz, takže bylo jen otázkou času, kdy ho taky povolají. A navíc si myslel, že když se dá k armádě, bude mít šanci cestovat a po propuštění příležitost studovat na vysoké. Když dostal dopis, ve kterém mu oznamovali, aby se připravil na osm týdnů základního výcviku, měsíc specializovaného výcviku pěchoty a pak devět měsíců pilotního výcviku, vykřikl radostí tak hlasitě, že jeho máma upustila cedník s těstovinami, které chystala na večeři. Zeptala se ho, co se stalo, a on jí ten dopis přečetl. Řekl jí, že prošel mnoha zkouškami způsobilosti a ke svému překvapení v nich uspěl. Rekrutační důstojník říkal, že armáda urgentně potřebuje piloty vrtulníků ve Vietnamu, ale on si myslel, že se do výcviku přihlásilo moc lidí.

Když mu máma řekla, že si nepřeje, aby odešel, že ho mohou zabít, utěšoval ji, aby si nedělala starosti, že Bůh ho ochrání. Jako spousta devatenáctiletých i on si myslel, že je neporazitelný. Tuto iluzi ztratil asi měsíc poté, co přijel do Vietnamu. Když odcházel z armády, bylo mu teprve třiadvacet, ale cítil se na šedesát. Setkání se smrtí ho obralo o jeho mládí.

Z reproduktorů v letadle se ozvalo hlášení. Ženský hlas hovořil vietnamsky. Zavřel oči a soustředil se na stoupavě klesavou intonaci. Tak lyrické, znělo to jako píseň. Jako ukolébavky, které mu zpívala Kim.

Něco mu zaznělo známě. „Xin vui lòng.“ Znamenalo to „prosím“? Před cestou se snažil si ten jazyk připomenout, ale moc to nepomohlo.

Linda otevřela kabelku, vytáhla kelímek s krémem a vetřela si jej do tváře. Namalovala si rty růžovou rtěnkou. Její nejoblíbenější barva. Letos jí bude šestašedesát, ale kdykoliv se na ni podíval, stále v ní viděl tu ženu, do které se zamiloval. Chodili na stejnou střední školu a padla mu do oka hned v prvním ročníku. Pořád ji viděl, jak uhání po basketbalovém hřišti, tvář má zrudlou odhodláním, vrhá se po míči a její opálené nohy se při tom mihnou vzduchem. Byl rád, že jeho mladší sestra Marianne s ní hraje v jednom týmu. Chodit na její zápasy mu umožňovalo vidět Lindu.

„Dost,“ řekla mu Linda před několika měsíci, když plakal u sledování zpráv o válce v Iráku a v Afghánistánu. „Vlastně víc než to, miláčku. ,Dost‘ toho bylo už před lety.“ Ukázala mu šek s provizí, kterou dostala za prodej bytů. „Chci, abychom za tyhle peníze jeli a vypořádali se s tvými problémy, jednou provždy.“

„Dost“ toho bylo už před lety. Nemusela říkat, že tento výlet rozhodne, zdali jejich manželství vydrží. Cítil to v jejím hlase. Věděl, že si Linda zaslouží být šťastnější, ale věděl taky, že návrat pro něj bude znamenat peklo. Všechny zlé vzpomínky ožijí. Ale vyrovnat se se svými duchy, to Lindě dlužil. Když odlétal do Vietnamu, byli zasnoubení, a ona na něj čekala, až se vrátí. Navzdory všemu zůstala po jeho boku. Ale co až se dozví pravdu o Vietnamu? A o Kim?

Vytáhl si z Lindiny kabelky svůj pas a listoval jím. Prsty se mu začaly třást. „Kde to sakra je?“

„Co?“

„Vízum.“

Ukázala na stránku se zářivě červeným razítkem. „Vidíš? Stále je tu a stále platné.“

Zavrtěl hlavou. Vietnam ho znervózňoval způsobem, který nedokázal ovládnout.

„No jo, málem bych zapomněla.“ Linda mrkla, když vytahovala z peněženky dvacetidolarovou bankovku a zastrčila ji mezi stránky jeho pasu. Vysvětlila mu, že jí to poradili její vietnamští přátelé Duy a Như. Nevrátili se do Vietnamu, protože říkali, že jim vlast ukradli komunisté, ale bylo jasné, že vědí, jak to v jejich staré zemi chodí.

Duy a Như chodili s Lindou do kostela, do stejného kostela, jenž pořádal sbírky přikrývek, šatstva, hraček a jídla pro vietnamské uprchlíky, kteří se poprvé objevili koncem sedmdesátých let jako „lidé ze člunu“. Linda je vídala každý týden při mši, ale Dan do kostela už roky nechodil. Po návratu z Vietnamu dospěl k tomu, že Bůh má jen malou moc nad světem, který tolik miluje válku.

I když Dan svoji ženu nesmírně miloval, napadlo ho, zda nebyla chyba jet na tenhle výlet s ní. Před rokem mu navrhli Bill a Doug, aby tam zajel s nimi. Prostě to nedokázal. Teď si uvědomil, že mohlo být lepší vrátit se s kamarády veterány. Chápali by jeho emoce i jeho strach. Teď, když už tu je, si nebyl jistý, zdali se na tuto cestu dostatečně připravil. Zašel do veřejné knihovny v Seattlu a do místního knihkupectví a donesl si domů hromadu knížek od vietnamských autorů. Během let přečetl řadu knih, které napsali američtí veteráni. Snažil se pochopit jejich zkušenosti, zjistit, že není sám. Přesto mu vietnamská literatura otevřela oči. Kniha, která ho poznamenala nejvíc, se jmenovala Hoře války a napsal ji Bảo Ninh, jeho bývalý nepřítel. Číst ji bylo jako se dívat do křivého zrcadla. Klidně mohl být Kiênem, severovietnamským veteránem z knihy. Titul knihy byl výmluvný. Jeho kamarády veterány překvapilo, že si vybral knížky napsané lidmi, kteří se je kdysi snažili zabít. A oni se zase snažili zabít je. Ale on potřeboval porozumět lidem, které si během války odlidštil. Když hledal jejich lidskost, snažil se znovu najít i tu svou.

Během několika prvních let po návratu se ho Linda zkoušela vyptávat na válku, jaké to bylo a co viděl. Řekl jí, že o tom nechce mluvit. Pak se mu jednu letní noc roku 1983 zdálo, že ho napadli vojáci Vietkongu. Vrhli se na něho. S jedním se zrovna pral a škrtil ho, ale pak uslyšel Lindu, jak kašle a dusí se. Vzbudil se a spatřil svoje ruce okolo jejího krku.

Kdyby druhého dne ráno nezavolal psychiatrovi a nedomluvil by si schůzku, Linda by ho opustila. Až do toho incidentu k žádnému cvokaři nechtěl jít. Bál se, aby mu nediagnostikovali nějakou duševní poruchu, protože by tak mohl přijít o svéprávnost, či dokonce o řidičák. Doktor Barnes zdůraznil, že není jediný veterán, který má potíže, a pak ho požádal, aby navštěvoval to, co záhadně nazýval Skupina 031, aby tím zajistil anonymitu jejích členů. Danovi se ten nicneříkající název líbil, nechtěl, aby lidé věděli, že dochází na skupinu lidí s posttraumatickou stresovou poruchou. Tam se poznal s Billem a Dougem. Po terapii a po skupinových sezeních se cítil lépe, ale Linda s ním ještě léta odmítala spát v jedné posteli.

Na společných sezeních u doktora Barnese se Linda dozvěděla pár věcí z jeho života za války – ale ne ty nejdůležitější. Ne o Kim. Ne o mrtvých členech jeho posádky. Ne o školácích, jejichž krev viděl vpíjet se do země. Když měl své nejlepší dny, dokázal Dan dokonce přesvědčit sám sebe, že se nic z toho nestalo.

Nedávno se v rámci podpůrné skupiny partnerů veteránů Linda seznámila s doktorkou Edith Hohovou, manželkou vietnamského veterána. Linda jí říkala doktorka E. a trvala na tom, že před touto cestou za ní musí společně zajít. Na schůzce jim doktorka Hohová dodala odvahy. Říkala, že navštívila se svým manželem Vietnam a pomohlo mu to. Doporučila jim, ať společně proberou své pocity a co od cesty očekávají. Poradila jim, aby si dopřáli čas na zpracování svých emocí, až budou na místě, a nevrhali se hned do příliš mnoha aktivit. Na vizitku jim napsala své soukromé telefonní číslo. „V případě krize mi zavolejte,“ řekla. „Nezáleží, jestli bude pozdě, nebo brzy, jen zavolejte. Kdykoliv.“

Letadlo pokračovalo v prudkém klesání, a jakmile se mraky protrhaly, díval se Dan dolů. Rýžová pole. Už je to dávno, ale ta pole neztratila svou smaragdovou barvu. Když slunce ozářilo zrcadlící se šachovnice rýžových polí ponořených pod vodou, pořád se leskly jako nože. A ty řeky, které se vinuly vší tou zelení, stále připomínaly jedovaté hady.

Linda vyhlédla ven. „Páni, to je hezké.“

Postupně se objevil Saigon, nyní Ho Či Minovo Město. Kdysi je znal nazpaměť, ale panoráma města mu teď připadalo úplně cizí, poseté vysokými budovami z třpytícího se skla a s ulicemi ucpanými auty.

„Podívej na ty mrakodrapy.“ V Lindině hlase znělo nadšení.

Chtěl jí vyprávět o sloupcích dýmu, kterého byla kdysi plná obloha, o svištění raket, které se blížily k městu, o plamenech, které prozářily noc, o pouličních žebrácích, kteří přišli o ruce a nohy, ale bál se, že by tím probudil další vzpomínky.

Naklonil se, snažil se zachytit pohledem letiště Tân Sơn Nhứt, které se teď jmenovalo Tân Sơn Nhất, kde býval posádkou a zprvu jen vozil pohlaváry a celebrity na v podstatě vyhlídkové lety. „Mnoho je povolaných, ale jen málo je vyvolených, mladý praporčíku,“ řekl mu velící důstojník. „Byl jsi nejlepší v kurzu a vypadáš dobře na fotkách, přesně jak si to panstvo přeje. Buď rád.“ Jednou dokonce letěl na dělostřeleckou základnu se slavnou hollywoodskou hvězdou. Jeho velitel a ostatní členové posádky z toho byli vedle. Ale jemu přišlo, že přítomnost toho herce jen posiluje ten divný pocit, že hraje v nějaké hře, že je v nějakém filmu o válce, ale ne ve skutečné válce. Byl vděčný za to, že není nasazen v boji, ale zároveň se cítil provinile a potřeboval otestovat sám sebe v přímé palbě. Myslel si, že o tom to celé tady je.

Nakonec byl přidělen jako pilot a velitel k četě profesionálů. Létal se svým „Hueym“, vrtulníkem Bell UH-1D/H, a účastnil se bojových útoků a zásobovacích misí, převážel proviant, munici nebo živé vojáky do boje, a občas mrtvé či raněné z bojiště. Nemohl tušit, že tyto mise navždy změní jeho život.

Před jeho očima se otevřelo letiště Tân Sơn Nhất. Připadalo mu neznámé a spadl mu kámen ze srdce. To místo se změnilo. Neměl si dělat takové starosti. Teď je obyčejný turista. Špekatý Američan s ledvinkou, kterého doprovází žena se selfie tyčí. Nikdo nemusí vědět, že je válečný veterán.

Když pozoroval letušku, která seděla na sedadle naproti němu, zrovna se opírala a upravovala si áo dài, znovu ho zaplavily vzpomínky. Kim často nosívala stejné šaty. S vysokým límečkem, z jemné látky, která jí splývala od krku až ke kolenům. Jednoho dne před mnoha lety se chystala na buddhistickou slavnost v pagodě v sousední čtvrti a on ji v jejím bílém áo dài s obdivem sledoval. Právě se nastěhovali do bytu, který jí pronajal. Stála u okna, hřebenem si pročesávala záplavu vlasů. Ležel na posteli, ohromený paradoxem hostitelské země: krása a ladnost uprostřed hrůzy.

„Jsme tady. Jupí!“ řekla Linda, když letadlo zastavilo na ranveji. Dan si otřel čelo. Snažil se vymazat Kim ze svého života. Spálil všechny její fotky. Snažil se sám sebe přesvědčit, že byla jen sen, duch. Ale ona zůstala v jeho vzpomínkách tvrdošíjně reálná a teď, když se vrátil do města, kde se poznali, k němu spěchala.

Znovu viděl její krásnou osmnáctiletou tvář. Její hnědé oči. Její slzy.

Nemožná volba

Vesnice Phú Mỹ, provincie Kiên Giang, březen 1969

TRANG ZVEDLA MOTYKU co nejvýš, rozmáchla se a plnou silou jí udeřila do země. Jakmile se ostří zabořilo do půdy a uvolnilo velký kus hlíny, projela jí dlaní ostrá bolest. Musely jí prasknout puchýře. Zaťala zuby.

O pár metrů dál se sklání její sedmnáctiletá sestra Quỳnh a vytrhává plevel. Tvář má skrytou pod kloboukem nón lá. Quỳnh je o rok mladší než Trang a stejně jako ona neprošla u zkoušky tú tài a nedostala maturitní vysvědčení. Trang si vždycky myslela, že její mladší sestra uspěje, ale všichni také věděli, že zkoušky složí každým rokem asi jen třetina studentů.

Trang toužila po čerstvém vánku, ale žár se na ni lepil jako druhá vrstva kůže. Ramena ji bolela. Před čtyřmi sklizněmi rýže, kdy začala na plný úvazek pracovat na polích své rodiny, si myslela, že za neustálé bolesti v těle může nějaká vážná nemoc, nejspíš rakovina. Když to řekla Hiếuovi, chlapci, kterého zbožňovala, smál se a řekl jí, že kdyby měli buvola, se kterým by mohli pole orat, jejich těla by tolik netrpěla. Hiếu o tom něco věděl, protože také pěstoval rýži.

Trang a její mladší sestra pracovaly od úsvitu, ale více než polovina pole byla stále zarostlá plevelem, který je třeba vytrhat. Pak budou muset nanosit na pole vodu a orat půdu stále dokola, dokud nebude kyprá a provzdušněná, připravená přijmout sadbu.

Když zkracující se stín oznámil Trang, že je skoro poledne, vytáhla vydlabanou tykev a nalila si do úst trochu vody. Dala napít i Quỳnh. „Máme toho ještě moc.“

„Zvládneme to.“ Quỳnh si otřela z dlouhého opáleného krku pot. „Có công mài sắt có ngày nên kim.“

Trang pokývala hlavou. V tom přísloví, které citovala Quỳnh, byla spousta moudrosti: Vytrvalé broušení promění železnou tyč v jehlu.

Quỳnh zamhouřila oči a podívala se do slunce. „Včera v noci se mi znovu zdálo, že na nás zaútočily vrtulníky. Přímo tady!“ Prohlížela si pole, která se táhla až k zelenému okraji jejich vesnice. Byla téměř prázdná, až na několik rolníků, kteří se hrbili nad půdou. Vzneslo se hejno čápů. Jejich bílá třepotající se křídla připomínala smuteční čelenky.

„Pamatuješ si, co je nejdůležitější? Když se objeví, zůstaň stát. Neutíkej.“ Trang sledovala, jak Quỳnh pije. Modlila se k Buddhovi, aby je ochránil. Před několika dny honili po polích sousední vesnice několik údajných členů Vietkongu. Říkalo se, že americké vrtulníky zastřelily tři rolníky.

„Ha, pokud se něco stane tady poblíž, vsadím se, že budeš tak vyděšená, že si načůráš do kalhotek, chị hai.“ Quỳnh dopila a zvedla svou motyku. Oslovovala Trang „sestra číslo dvě“, ačkoliv Trang byla starší. Lidé v jejich kraji věřili tomu, že zlí duchové jdou často po nejstarších dětech, a proto se prvnímu dítěti říkalo „druhé“.

Trang netušila, jak by reagovala, kdyby na jejich pole vtrhli vojáci. Podařilo se jí přežít setkání s vrtulníky. Některé letěly tak nízko, že vítr, který zvedaly, ji málem odnesl jako list. Ale netroufla si skrčit se. Stála tam, kolem ní vířil prach, oči držela pevně zavřené, sevřené rty ztišily její modlitby. Rodiče jí dali řadu rad, jak přežít. Jedna se týkala i vrtulníků: zastřelí a zabijí každého, kdo utíká.

„Buddha nás ohlídá. Jestli budeme žít, nebo umřeme, o tom rozhodne nebe,“ řekla Trang Quỳnh, a pak vystoupila na okraj pole. Tráva ji lechtala do chodidel a odháněla obavy, které jí zaplavily mysl. Odněkud vyskočila kobylka a zmizela v trsu netýkavek. Lístky rostliny se okamžitě svinuly a nachové květy zůstaly otevřené jako drobné vatové tampónky. Přemýšlela, zdali tu rostlinu pojmenoval nějaký rolník – netýkavka.

Quỳnh si otřela chodidla o trávu. Líce jí zrůžověly. Oválný obličej jí lemovaly pramínky vlasů, které se uvolnily z ohonu. Trang pocítila bodnutí žárlivosti. Jak to Quỳnh dělá, že vypadá pořád tak hezky? Měla spoustu obdivovatelů.

„Máma musí opravdu vařit víc rýže. Nemůžu pracovat takhle hladová.“ Quỳnh si nazula plastové sandály.

Trang kručelo v žaludku. Včera večer snědla jejich matka méně než polovinu toho co obvykle, tvrdila, že je sytá. Quỳnh se snažila vyškrábat lžící něco z rýžovaru, ale nezbylo v něm ani zrnko. Později, když šla Trang ke studni umýt nádobí, viděla matku stát v předzahrádce. Byla nehybná, jako by ji nebesa vsadila do země, a dívala se přes dvůr na cihlový dům, který býval jejich. Dům, o který přišli.

Trang a Quỳnh odešly z pole. Podél vesnické ulice stály tiše ve stínu stromů domky s doškovou střechou. Několik rolníků neslo koše, v poledním horku zrychlili krok. Prošla kolem nich skupinka vojáků jihovietnamské armády a Trang byla vděčná, že vidí jejich pušky. Ani ne o dvacet kilometrů dál získali částečnou kontrolu nad některými vesnicemi partyzáni Vietkongu.

Ve škole jim říkali, že válku vyvolala agrese ze strany Ho Či Mina a komunistů. Ale ona věděla, že zárodky konfliktu byly zasety o mnoho let dříve, kdy Vietnam okupovala Francie. To Ho Či Min Francouze porazil a jeho vláda teď měla pod kontrolou Sever.

Na Jihu, kde žila, působila vietnamská vláda a její armáda. Američtí vojáci jim měli pomáhat. Ale Vietkong – severovietnamští komunisté, kteří se inflitrovali na Jih a mezi Jižany a kteří podporovali Ho Či Mina – číhal všude. Mohli to být klidně muži v černém s puškami anebo nevinně vypadající dívky s ručními granáty pod košilí.

Nechápala, proč musí lidé bojovat, ale zdálo se, že válka je stále krutější. Američané, kteří podporovali vládu Jihu, bombardovali Sever. Odplata bude jistě následovat. Při té myšlence jí motyka, kterou nesla přes rameno, připadala ještě těžší.

Kráčela za Quỳnh, upírala oči na sestřiny dlouhé vlasy, na ty vlasy, které splétala do tlustých copů, když seděly ve stínu banánovníků a čekaly, až se vrátí jejich otec.

PŘED ČTYŘMI LETY, kdy musel otec narukovat do jihovietnamské armády, přinesl domů dva malé banánovníky a zasadil je v zahradě.

„Než začnou rodit, budu doma.“ Nosil vodu v misce z kokosu a lil ji do půdy.

Trang se držela otcovy silné svalnaté paže. „Prosím… nechoď, ba.“

„Přece víš, že musí,“ odstrčila ji Quỳnh. „Neopovaž se plakat. Tvoje slzy by mu přinesly smůlu.“

Otec upustil misku a přivinul obě děvčata k sobě. „Budu bojovat po boku nejlépe vycvičených vojáků na světě. Poslali je sem až z Ameriky, jen si to představte! Mají nejmodernější zbraně a s nimi budu v bezpečí. Nebojte se.“

Během následujících měsíců se Trang modlila, aby banánovníky rychle rostly. Dávala jim kompost z buvolího lejna, který jejich matka nachystala pro rostlinky rýže. Když první banánovník rozkvetl, skákala a tleskala spolu s Quỳnh radostí. Druhá rostlina rozkvetla brzy poté. Květy byly obrovské a visely jako rudé lucerny, které zaplnily jejich vesnici o slavnosti uprostřed podzimu. Vrstvy květů se otevřely a opadaly, odhalily řady banánů. Každý den po škole pod nimi Trang a Quỳnh sedávaly a hleděly k bráně. Aby jim čas lépe ubíhal, navzájem si splétaly vlasy.

Vyrostly nové banánovníky, které nahradily ty staré. Jednoho deštivého dne se vrátila Trang domů a viděla svoji matku sedět vedle neznámého muže. Měl strhanou tvář, zpola zarostlou nepěstěným vousem, oči unavené a jakoby vzdálené. Když ten muž zašeptal její jméno, Trang upustila svůj bambusový košík, ze kterého se rozkutálely bílé so đũa – jedlé květy sesbánie, které nasbírala na kyselou polévku.

Otec Trang zůstal fyzicky celý, ale už se nesmál. Nechtěl mluvit o tom, co viděl a dělal. Později zjistila, že ho propustili z armády kvůli duševní nemoci.

„MYSLÍŠ, ŽE BUDE BRZY PRŠET? Je tak horko,“ zeptala se Trang Quỳnh, která kráčela před ní. Quỳnh si přehodila motyku na druhé rameno a zvedla hlavu. „Páni, není to Hân?“

Trang přimhouřila oči. Z opačného směru se k nim blížil cyklista, nakláněl se dopředu a vší silou šlapal do pedálů. Za sebou táhl vozík, ve kterém seděla Hân s matkou. Hân bývala nejlepší kamarádka Trang. Před rokem odešla z vesnice do Saigonu a nastoupila tam do zaměstnání, které jí našel strýc u jedné americké společnosti. Posílala domů tolik peněz, že si její matka postavila cihlový domek.

„Schováme se,“ zatahala Trang sestru za ruku a rozhlížela se, kde je nejbližší keř. Hân teď byla bohatá dívka, neměla by je vidět v otrhaných venkovských šatech se zablácenými motykami na ramenou.

Quỳnh se jí vytrhla. „Chị Hân, chị Hân,“ volala k rikše. „Kdy ses vrátila?“

Rikša se zaskřípěním zastavila. Hân vypadala úžasně v květované košili a hedvábných černých kalhotách. „Páni, ahoj… Vracíte se z práce?“

Trang přikývla a přála si zmizet ve škvíře v zemi u svých nohou.

„Chào cô,“ pozdravila Quỳnh Hâninu matku, která se na ně usmívala.

„Má, jeď domů napřed.“ Hân seskočila z rikši.

„Vypadáš dobře, sestro… přibrala jsi.“ Quỳnh si prohlížela Hân od hlavy až k patě.

„Ach, není dobré být tlustá,“ poklepala si Hân na břicho.

„Jak to?“ zeptala se Quỳnh.

„V Saigonu je štíhlost v módě,“ zasmála se Hân.

Trang zavrtěla hlavou. Jak je to možné? Baculatý znamená být bohatý. Jen chudí jsou hubení.

Quỳnh, Hân a Trang šly k trứng cá – k jamajské třešni –, která se tyčila u cesty do vesnice. Její větve se skláněly, jako když slepice chrání křídly svá kuřátka. Ze zelené klenby visely jako drobné hvězdy stovky bobulí. Některé byly červené, zralé. Každá byla plná voňavé sladkosti, to Trang věděla. Měla chuť vyhrnout si nohavice, vyhoupnout se na větev a šplhat, dokud na ty plody nedosáhne.

Hân se postavila na špičky, pak poskočila, ale utrhla jen růžový plod, ještě nezralý. Strčila si jej do pusy. „Takže, jak se máte?“

Quỳnh a Trang odložily motyky. Quỳnh naskočila na spodní větev, chodidly houpala nad zemí.

„Ujde to.“ Trang si sundala nón lá, ovívala jím sebe i kamarádku. Kuželovitý klobouk, spletený z palmových listů a bambusových větviček, byl dárek od její matky. Trang vyšila dovnitř klobouku červenou nití své jméno a úvodní verš z Příběhu o Kiều od Nguyễn Dua: „Sto let – po tento život na zemi jsou talent a osud ve sporu.“

„Ráno jsem potkala pár známých. Říkali mi, že včera na vás doma pokřikovali nějací lidé,“ řekla Hân.

Trang se kousla do rtu. Proč je její kamarádky takhle pomlouvají?

„To byli naši věřitelé,“ odpověděla Quỳnh. „Ať táhnou do pekla.“

„Jo, jen ať sakra táhnou!“ vyhrkla Trang. Dělalo jí dobře, když si zaklela. Věřitelé k nim začali chodit loni, když člověk, s nímž se její rodiče přátelili od dětství, utekl i s penězi, které mu půjčili. Ten muž nezmizel jen se životními úsporami jejích rodičů, ale také s částkou rovnající se stovkám zlatých taelů, které si vypůjčili a znovu je půjčili někomu jinému, aby tak vydělali na rozdílu v úrocích. Věřitelé byli zprvu zdvořilí, ale časem ztratili trpělivost. Copak nevidí, že její rodiče se stali obětí podvodníka a nemají peníze, aby jim mohli zaplatit?

Hân si vzdychla. „Máma mi vyprávěla o tom podrazákovi, který podvedl vaši rodinu. Zdá se, že přesvědčil řadu lidí o takzvaně lukrativním partnerství s bankou. Doufám, že ho policie chytí.“

„Je to už déle než rok. Ani nevím, jestli po něm policie ještě pátrá. A věřitelé nám vyhrožují, že nám zabaví pole a dům. Ne že by měly nějakou cenu.“ Quỳnh utrhla bobuli a hodila s ní tak naštvaně, až se odrazila od cesty.

Trang si vzpomněla na dlouhé cesty, které podnikla její matka s ostatními okradenými, když hledali toho podvodníka. Když se matka vrátila z té poslední, udeřila hlavou do kameninové nádoby tvrdé jako skála, ve které měli vodu, a říkala, že má chuť se zabít za to, jakou chybu udělala.

„Vím, jak moc jste se vy dvě snažily najít nějakou práci.“ Hân ztišila hlas. „Ale zkoušely jste to i mimo naši provincii?“ Než pokračovala, počkala, až několik vesničanů projde kolem nich. „Říkám vám to, protože jste moje kamarádky. Vy dvě byste si mohly pěkně vydělat v Saigonu.“

„Jenže ty tam máš strýce, a my tam nikoho neznáme.“ Trang se zahleděla na Hâniny vlasy. Proč si je nechala tak zkrátit? A její kůže! Něco s ní musela provést, byla tak světlá, že přímo zářila.

„Nemusíte znát nikoho,“ usmála se Hân. „Musíte jen vypadat… jak to říct… hezky. Obě jste krásné. Jsem si jistá, že by se vám dařilo.“

„Ale co přesně bychom dělaly?“ zeptala se Quỳnh.

„Popíjely saigonský čaj.“ Hân se smála.

„Čaj?“ Quỳnh slezla ze stromu.

„Přesně tak… Seděly byste v baru, popíjely saigonský čaj a vydělávaly pěkné peníze.“

„V baru? Co to je?“ zeptala se Trang.

„Je to místo, kde prodávají alkohol americkým vojákům. Říkáme jim bažanti.“

Trang se zachvěla. Jak může Hân přijít s něčím takovým, že budou popíjet s cizími muži? Někteří z nich mají na rukou krev. Krev, která strašila Trang ve snech.

Hân se rozhlédla po okolí. Cesta do vesnice byla prázdná, ale i tak šeptala. „Přísaháte, že to nikomu nepovíte? Ani duchovi?“

Quỳnh a Trang přikývly.

„Nepracuju u americké společnosti. Dělám v baru. Chodím tam, piju saigonský čaj a vydělávám peníze.“

Trang si přiložila dlaň na ústa. „Myslela jsem, že tvůj strýc…“

„Našel mi dobrý džob, co? Ne! Dala jsem mu nějaké dárky, aby si nechal moje tajemství pro sebe. Jedna vzdálená sestřenice dělala to samé a řekla mi to.“ Hân mrkla.

„A ostatní z rodiny to vědí?“ zeptala se Quỳnh.

„Samozřejmě že ne. Jste jediné, komu jsem to řekla.“

Trang zírala na Hân. Kdyby to lidé z vesnice zjistili, určitě by ji nazvali „me Mỹ“, americká děvka. Tady ženy nesmějí nikdy pít s muži, ani na večírku ne.

A co by si pomyslel Hiếu, kdyby Trang popíjela s Američany? Včera večer, za svitu měsíce, ji vzal za ruku. Před teplem jeho doteku ucukla.

„Podívejte, není to tak zlé, jak to vypadá,“ pokračovala Hân. „Nemusím pracovat v horkém žáru slunce a vydělávám kolem patnácti tisíc dongů týdně.“

„Nepovídej! Se sestrou Trang jsme vydělaly jen dvakrát tolik za celou loňskou sezónu,“ zalapala po dechu Quỳnh.

„Já vím,“ pokývala hlavou Hân. „Jste hezčí než já, určitě byste vydělávaly víc.“

„Nejsme hezčí než ty. A myslím, že to nemůžeme dělat, víš… pracovat tam, kde se pije alkohol.“ Trang zavrtěla hlavou. Její matka ji a Quỳnh poučila o čtyřech ctnostech vietnamské ženy: tvrdá práce, krása, kultivovaná mluva a dokonalé chování. Určitě by jim nedovolila popíjet s muži.

„Copak jsi ji neslyšela?“ otočila se Quỳnh na Trang. „Tvoje kamarádka vydělává patnáct tisíc dongů týdně. Představ si, že bychom vydělaly jen polovinu. Mohly bychom pomoct ba a má splatit jejich dluhy.“

Hân přikývla. „Z peněz, které posílám domů, se moje má může lépe postarat o sebe i o mé sourozence.“

Trang si vzpomněla, jak Hânina matka omdlela na pohřbu svého manžela. Odešel jako voják a vrátil se jako mrtvola. Ale teď vypadá tak dobře. Trang si přála, aby mohla udělat to samé pro svoji matku. A pro Quỳnh.

„Vidíš? Je to jen saigonský čaj,“ zatahala Quỳnh Trang za ruku a pak se otočila k Hân. „Je ten čaj, který piješ, pravý?“

„Většinou je to čaj… Věřte mi, bude se vám dařit.“

„Co myslíš tím, že je to ,většinou čaj‘?“ zeptala se Trang.

„Chtěla jsem říct, že je to jen čaj,“ mávla Hân rukou. „Poslyš, jestli chcete pomoct svým rodičům, přemýšlejte o tom, co jsem vám řekla. V tom baru, kde pracuju, shánějí nová děvčata.“

Quỳnh štípla Trang. „To je super příležitost, chị hai.“

Trang zavrtěla hlavou. „Naši rodiče by nám tam nedovolili pracovat.“

„Myslíš, že moje matka by mi to dovolila?“ ušklíbla se Hân. „Nikdy na to nepřijde, to je jistá věc. Ale s touhle prokletou válkou, která je stále horší, potřebujeme našetřit nějaké peníze… do budoucna, víš.“ Zvedla zápěstí. Její zlaté hodinky Trang ohromily. „Musím jít. Babička už určitě čeká.“

„Xe lôi, xe lôi,“ zavolala Hân na přijíždějící rikšu, znovu se otočila k oběma dívkám a zašeptala: „Jestli se chcete dozvědět víc, přijďte dnes večer za mnou domů. A pamatujte – nikomu ani slovo.“

„Jasně. Uvidíme se večer,“ řekla Quỳnh, jako by ona byla ta starší sestra, která rozhoduje za obě dvě.

Hân usedla do rikši. Řidič zazvonil, dal se do šlapání a ujížděl s ní pryč. Trang stála ve stínu stromu a sledovala květy na Hânině košili, které zářily na vesnické cestě jako plameny. Snila o Saigonu, o městě s prestižními univerzitami a kancelářskými místy. Ale tohle bylo něco jiného. Nedokázala si představit bary a americké „bažanty“.

„Vypadá spokojeně a je bohatá. Můžeme být jako ona.“ Quỳnh zírala na svá popraskaná chodidla a nehty, zažloutlé od dlouhého a častého kontaktu s blátivou půdou. Vzala motyku a pokračovala v dlouhé cestě domů.

„VỀ RỒI ĐÓ HẢ? NƯỚC CHANH ĐÓ, UỐNG ĐI CON!“ Hned jak Trang a Quỳnh vešly dovnitř, jejich matka zvolala, aby se napily čerstvé limonády, kterou jim připravila. Umyly se u studny na zahradě, Trang měla ještě kapky vody na tváři, pažích a na nohou. Vychutnávala si jejich chladné polibky.

Zamžourala, až rozeznala v přítmí matku, jak dřepí v rohu chatrče a vaří.

„Co máme k obědu, má?“ Quỳnh vypila celou sklenici limonády.

„Ptaly jste se už včera večer.“ Matka zvedla kousek zlaté rýžové krusty.

Quỳnh si ji vzala a drtila ji mezi zuby. „Vynikající!“

Když Trang slyšela sestru, jak žvýká, měla ústa plná slin. Líbilo se jí, jak její matka dokázala poručit plamenům sporáku a hliněnému hrnci, aby změnil rýži v různé struktury: v křupavou rýži, která chutnala skvěle s osmahnutou šalotkou; v hladkou rýži, která se hodila k sušené rybě; v jemnou rýži, která se rozpouštěla na jazyku a hodila se k drobným garnátům, které nachytala v potoce nebo v rybníku a uvařila je s rybí omáčkou a pepřem.

„Trang, nemohu se na to vynadívat. Jsi tak nadaná.“ Otec zvedl poznámkový blok ze svého bambusového lůžka, jeho vyhublou tvář rozjasnil široký úsměv.

„Kde jsi to našel, ba?“ Trang sáhla po svých kresbách lidského těla. Biologie byla jejím nejoblíbenějším předmětem. Vždycky si přála stát se lékařkou.

„Tvoje máma hledala nějaký kus papíru…“

„Když otec viděl tvůj blok, trval na tom, že tvoje kresby zarámuje a pověsíme je na zeď.“ Matka postavila misky s rýží a špenátem, ze kterých se kouřilo, na bambusový tác.

Trang se rozhlížela po sušených listech kokosové palmy, které tvořily zdi jejího domova. Mají-li její obrázky někde viset, pak by vypadaly mnohem lépe v cihlovém domě, který museli rodiče prodat, aby splatili aspoň něco ze svých dluhů.

„Dnes nás navštívil pan Ánh. To je od něho.“ Otec podal Trang štos papírů. Cvičení k maturitním zkouškám. Trang kývla hlavou a pocítila ke svému bývalému učiteli vděk. Stejně jako její rodiče i on věřil tomu, že Trang a její sestra ještě stále mohou odmaturovat a pokračovat ve studiu na vysoké škole.

„Budeme se učit večer, ba.“ Trang listovala cvičeními. Většina studentů měla soukromé učitele. Ona a Quỳnh se musely snažit mnohem víc, ale než rozsvítily lampy s kokosovým olejem a posadily se na postel, aby se daly do studia, byla jejich těla už bez energie.

KDYŽ SE VRÁTILY NA POLE, Quỳnh zapíchla svoji motyku do země. „Chci do Saigonu. Chci žít jako Hân.“

„Takže ty chceš zůstat tady a hnít na tomhle rýžovém poli?“

„Pověz nám něco víc o tom baru…“

„Přesně tak,“ přikývla Hân.

Table of Contents

Dítě nepřítele

Návrat do země strachu

Nemožná volba