The Book of Fate

Copyright © Parinoush Saniee, 2004

Translation © Simoneta Dembická, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-369-6

ISBN mobi: 978-80-7689-370-2

Osoby

Ahmad Masúmin starší bratr

Ahmadíovi Parvánini rodiče

Akbar aktivista komunistické strany

Alí Masúmin mladší bratr

Amír-Hosejn bývalá láska paní Parvin

Ardalán Parvánin syn

Ardašír Mansúrin syn

Asgar Aghá jeden z Masúminých nápadníků

Atájí místní lékárník

Átefe Masúdova manželka a dcera pana Magsúdího

Babička Masúmina babička z otcovy strany

Babička Azíz Masúmina babička z matčiny strany

Bahmán Chán Mansúrin manžel

Bibi Hamídova babička z otcovy strany

Dáriuš Parvánin mladší bratr

Dorná dcera Siámaka a Lili, Masúmina nejstarší vnučka

Ehterám-Sádát Masúmina sestřenice z matčiny strany a Mahmúdova manželka

Farámarz Abdulláhí Šírínin snoubenec

Farzáne Parvánina mladší sestra

Fátí Masúmina mladší sestra

Fírúze Fátína dcera, Masúmina neteř

Gholám-Alí Mahmúdův nejstarší syn

Gholám-Hosejn Mahmúdův druhý syn a nejmladší dítě

Hádží Aghá manžel paní Parvin

Hamíd Soltání Masúmin manžel, komunistický aktivista

Chosrou Parvánin manžel

Ládan Masúdova snoubenka

Lili Parvánina dcera

Lóle Parvánina druhá dcera

Mahbúbe Masúmina sestřenice z otcovy strany

Mahmúd Masúmin nejstarší bratr

Manídže Hamídova mladší sestra, Masúmina švagrová

Mansúre Hamídova starší sestra, Masúmina švagrová

Mariam Masúmina všetečná spolužačka

Masúd Masúmin syn a druhé dítě

Masúme Sádeghí vypravěčka a protagonistka románu

Mehdí Šahrzádin manžel a jeden z vůdců komunistické organizace

Mohsen Chán Mahbúbin manžel

Monír Hamídova starší sestra, Masúmina švagrová

Mostafa Sádeghí Masúmin otec

Nází Sajídova manželka

Pan Magsúdí Masúdův spolubojovník na válečné frontě a později jeho šéf a tchán

Pan Motamedí místopředseda vládní agentury, v níž je zaměstnaná Masúme

Pan Širzádí vedoucí oddělení vládní agentury, kde pracuje Masúme

Pan Zargár Masúmin vedoucí (supervizor) ve vládní agentuře

Paní Parvin sousedka Masúminy rodiny

Parváne Ahmadí Masúmina nejlepší přítelkyně

Qamar Masúmina teta z matčiny strany

Sádegh Chán Fátín manžel, Masúmin švagr

Sajíd Záre‘í pomocný lékárník doktora Atájího

Siámak Masúmin syn a nejstarší dítě

Soráb Fírúzin manžel

Strýc Abbás Masúmin strýc z otcovy strany

Strýc Asadolláh Masúmin strýc z otcovy strany

Strýc Hamíd Masúmin strýc z matčiny strany

Šahrzád (teta Sheri) Hamídova přítelkyně a jedna z vůdkyň komunistické organizace

Šírín Masúmina dcera a nejmladší dítě

Tajebe Masúmina matka

Zahra Mahmúdova dcera a prostřední dítě

Zarí Masúmina starší sestra, která zemřela, když bylo Masúme osm let

Místa

Ahváz – hlavní město západní provincie Chúzistán ležící blízko íránsko-irácké hranice

Kazvín – velké město v severním Íránu

Goláb-Darreh – město ležící severně od Teheránu v pohoří Alborz

Kermánšáh – hlavní město provincie Kermánšáh v západní části Íránu

Mašhad – město v severovýchodní části Íránu ležící blízko hranic s Afghánistánem a Turkmenistánem; posvátné místo, v němž se nachází svatyně imáma Rézy

Damávand – nejvyšší vrchol pohoří Alborz, nachází se severovýchodně od Teheránu

Qom – město ležící jihozápadně od Teheránu, centrum šíitského islámu; považováno za posvátné místo, nachází se v něm hrobka Fatimy al-Ma´sumy

Rezáíje1 – město v severozápadním Íránu a hlavní město provincie Západní Ázerbájdžán Šemírán – čtvrť v severním Teheránu

Tabríz – hlavní město provincie Východní Ázerbájdžán v severním Íránu

Záhedán – hlavní město provincie Sístán a Balúčistán ležící blízko hranic s Pákistánem a Afghánistánem

1 Dnes Orumíje – pozn. překl.

Slovníček

Aghá – zdvořilé oslovení starší mužské osoby (pane).

Haft Sín – doslovný význam je „Sedm S“; je to tradiční způsob prostření stolu u příležitosti svátku Nourúz, oslavy íránského nového roku na začátku jara. Slavnostní tabule musí obsahovat sedm předmětů, jejichž názvy začínají v perštině na „S“ a symbolizují znovuzrození, zdraví, štěstí, prosperitu, radost, trpělivost a krásu. Těchto sedm předmětů představují jablka, zelené výhonky, ocet, česnek, koření sumach2, samanu (sladký pudink uvařený z pšeničných klíčků) a sendžed (sladké plody hlošiny stříbrné nebo oleastru). Na sváteční stůl patří také zrcadlo, svíčky, malovaná vajíčka, mince, zlaté rybky a růžová voda.

Hidžáb – označuje jak pokrývku hlavy muslimských žen, tak cudný styl muslimského oblékání obecně. Nejběžnější formou hidžábu v Íránu je tradičně šátek a čádor3. V porevolučním Íránu se od žen také vyžaduje, aby nosily volnou dlouhou tuniku anebo plášť.

Chán – zastarávající titul šlechty anebo kmenových vůdců, v současnosti používaný jako zdvořilé oslovení ve významu „pane“.

Korsí – tradiční kus nábytku v íránské kultuře. Jedná se o nízký stolek s ohřívadlem vespod, přes který se přehodí deky. Lidé sedí na matracích kolem korsí, s nohama přikrytýma přehozem. Je to relativně levný způsob, jak se v zimě udržet v teple, protože matrace i deky zadržují teplo. Během chladných měsíců se většina rodinných aktivit odehrává kolem korsí.

Svatební sofre – jemný ubrus, často vyšívaný třpytivými zlatými a stříbrnými nitěmi, se rozprostře na zem a na něj se rozloží různé jídlo a předměty související se svatbou. Patří k nim ozdobné zrcadlo se dvěma svícny po stranách, tác s pestrobarevným kořením, podnos se směsí cukroví a sladkého pečiva, velký chléb, obarvená vajíčka, mísa se sýrem feta a čerstvými bylinkami, dvě velké homole cukru, nádoba s růžovou vodou, malá kadidelnice, v které se pálí divoká routa4, a otevřený Korán anebo kniha Háfizovy5 poezie Z dívánu.

SAVAK – tajná policie

2 Koření sumach (sumak, sumac, sumaq) je tmavě červený prášek kyselé chuti z umletých plodových palic škumpy koželužské (Rhus coriaria) – pozn. překl.

3 Čádor je dlouhý splývavý muslimský oděv žen černé nebo tmavé barvy bez zapínání, který se nosí převážně v Íránu – pozn. překl.

4 Divoká routa (Peganum harmala), u nás známá jako syrská routa, v Íránu spíše jako esfand nebo espand, je posvátná rostlina od starověku; domovem od Maroka v severní Africe, přes Středomoří, Přední Asii až po Mongolsko a Čínu. V Íránu se používají semínka harmaly jako vykuřovadlo proti uhranutí a zahánění zlých duchů již od dob zoroastrismu – pozn. překl.

5 Chvádže Šamsuddín Muhammad Háfiz (asi 1320–1390 Šíráz, Persie), známý jako Háfiz, byl perský lyrický básník, dodnes velmi populární v Íránu – pozn. překl.

KAPITOLA PRVNÍ

Vždy mě překvapovalo chování mé přítelkyně Parváne. Nikdy nedbala na otcovu čest a dobré jméno. Na ulici mluvila hlasitě, dívala se do výloh a někdy se dokonce zastavila a ukazovala na věci prstem. Nehledě na to, kolikrát jsem jí řekla: „To se nesluší, pojďme,“ prostě mě ignorovala. Jednou na mě dokonce zavolala z druhé strany ulice, a co bylo horší, oslovila mě křestním jménem. Tolik jsem se styděla, že jsem se modlila, abych se raději na místě propadla do země. Díky Bohu, žádný z mých bratrů nebyl poblíž, jinak kdo ví, co by se stalo.

Když jsme se odstěhovali z Qomu, otec mi dovolil dál chodit do školy. Později, když jsem mu řekla, že dívky v Teheránu nenosí do školy čádor a že se mi všechny budou smát, nechal mě dokonce nosit jen šátek, ale musela jsem slíbit, že mu nebudu dělat ostudu zkaženým a neslušným chováním. Nechápala jsem, co tím myslí a jak se může dívka zkazit jako staré jídlo, ale jak se mám chovat, abych ho nezostudila, přestože nebudu nosit čádor a řádný hidžáb, jsem věděla. Miluji strýčka Abbáse! Slyšela jsem, jak řekl otci: „Bratře! Dívka musí být slušná uvnitř. To není o správném hidžábu. Když je špatná, bude dělat pod čádorem tisíc věcí, které způsobí, že její otec ztratí všechnu čest. Teď, když jste se přestěhovali do Teheránu, musíte žít jako Teheránci. Dny, kdy byly dívky zavřené doma, jsou pryč. Nech ji chodit do školy a oblékat se jako všichni ostatní, jinak bude nápadná ještě víc.“

Strýček Abbás byl velmi moudrý a chytrý, musel být. V té době už žil v Teheránu téměř deset let. Do Qomu se vracel, jen když někdo zemřel. Kdykoli přijel, babička, Bůh dej spočinout její duši, říkala: „Abbási, proč mě nepřijedeš navštívit častěji?“

A strýček Abbás se svým typickým smíchem odpovídal: „Co mám dělat? Řekni příbuzným, aby umírali častěji.“ Babička ho plácla a štípla do tváře tak silně, že tam měl ještě dlouho rudý flek.

Žena strýčka Abbáse byla z Teheránu. Když přijela do Qomu, vždy nosila čádor, ale všichni věděli, že v Teheránu řádný hidžáb nenosí. Její dcery nedbaly vůbec na nic. Dokonce i do školy chodily bez hidžábu.

Když babička zemřela, její děti prodaly rodinný dům, kde jsme bydleli, a peníze si rozdělily. Strýček Abbás řekl otci: „Bratře, tady už nemůžeš žít. Sbal si věci a pojď za mnou do Teheránu. Dáme podíly dohromady a koupíme si obchod. Pronajmu ti poblíž dům a budeme pracovat společně. Přijeď, začni si budovat nový život. Jediné místo, kde se dají vydělat peníze, je Teherán.“

Můj starší bratr Mahmúd zpočátku protestoval. Řekl: „V Teheránu přijdeme o naši víru a náboženství.“

Ale můj bratr Ahmad se radoval. „Ano, pojďme,“ naléhal. „Koneckonců, musíme něčeho v životě dosáhnout.“

A matka všechny varovala: „Myslete taky na děvčata. Tam si slušného ženicha nenajdou, nikdo nás tam nezná. Všichni naši přátelé a rodina jsou tady. Masúme dokončila základní školu, a dokonce studovala rok navíc. Je načase, aby se vdala. A Fátí letos začne chodit do školy. Bůh ví, co se z ní v Teheránu stane. Všichni říkají, že dívka, která vyroste v Teheránu, nestojí za nic.“

Ali, který chodil do čtvrté třídy, se naparoval: „Nic si nedovolí. Ještě jsem tady já! Budu ji hlídat jako ostříž a neustoupím ani o píď.“ A pak sestru Fátí, která si hrála na podlaze, nakopl.

Šla jsem za ní, objala ji a řekla: „To je nesmysl. Chceš tím říct, že všechny dívky v Teheránu jsou špatné?“

Ahmad, který Teherán k smrti miloval, na mě vyštěkl: „Ty mlč!“ Potom se otočil k ostatním a řekl: „Problém je Masúme. Provdáme ji tady a pak se odstěhujeme do Teheránu. Tak budeme mít o starost míň. A Alí bude hlídat Fátí.“ Poplácal Alího po zádech a hrdě prohlásil, že chlapec je horlivý, má smysl pro čest a bude svůj úkol plnit zodpovědně. Srdce mi pokleslo. Ahmad byl od začátku proti tomu, abych chodila do školy. Důvodem bylo, že on sám se špatně učil a v osmé třídě několikrát propadl, až nakonec ze školy odešel. Teď nechtěl dopustit, abych vystudovala víc ročníků než on.

Babička, Bůh dej spočinout její duši, byla také velmi nešťastná, že ještě chodím do školy, a neustále matce domlouvala: „Ta tvoje holka nic neumí. Až se vdá, pošlou ji do měsíce zpátky.“ Otci řekla: „Proč na to děvče pořád plýtváš penězi? Dívky jsou k ničemu. Patří někomu jinému. Tvrdě pracuješ, utrácíš za ni, a stejně budeš muset zaplatit ještě mnohem víc, abys ji provdal.“

Ačkoli bylo Ahmadovi skoro dvacet let, neměl pořádnou práci. Dělal poslíčka v obchodě strýce Asadolláha v bazaru, ale pořád se potloukal po městě. Nebyl jako Mahmúd, který, byť jen o dva roky starší, byl mnohem vážnější, spolehlivější a velmi zbožný. Nikdy nevynechal žádnou modlitbu ani půst. Všichni si mysleli, že Mahmúdovi je o deset let víc než Ahmadovi.

Matka si velmi přála, aby se Mahmúd oženil se sestřenicí z matčiny strany, Ehterám-Sádát. Tvrdila, že Ehterám-Sádát je Sajjid – potomek Proroka. Ale já jsem věděla, že se bratrovi líbí Mahbúbe, naše sestřenice z otcovy strany. Pokaždé, když k nám přišla, zrudl a začal koktat. Stál v koutě a pozoroval ji, zejména, když jí čádor sklouzl z hlavy. A Mahbúbe, Bůh jí žehnej, byla tak rozpustilá a radostí bez sebe, že se zapomínala řádně zahalit. Kdykoli ji babička napomínala, aby projevila trochu studu před mužem, který není z její nejbližší rodiny, odpověděla: „Nech toho, babi, jsou jako moji bratři!“ A znovu se hlasitě rozesmála.

Všimla jsem si, že jakmile Mahbúbe odešla, Mahmúd se dvě hodiny modlil a pak stále opakoval: „Nechť se Bůh nad námi smiluje! Nechť se Bůh nad námi smiluje!“ Asi v duchu spáchal hřích. Ale to ví jen Bůh.

Dlouho před naším odjezdem do Teheránu se doma všichni jen přeli a dohadovali. Jediná věc, na které se shodli, byla ta, že mě musí provdat a zbavit se mě. Jako by celý Teherán čekal jen na to, aby mě mohl zkazit. Každý den jsem chodila do svatyně Ma´sumy a prosila ji, ať něco udělá, aby mě rodina vzala s sebou a dovolila mi chodit do školy. Plakala jsem a přála si, abych byla raději chlapcem anebo onemocněla a zemřela jako Zarí. Byla o tři roky starší než já, ale dostala záškrt a odešla, když mi bylo osm.

Díky Bohu byly moje modlitby vyslyšeny a na naše dveře nezaklepal jediný nápadník, aby požádal o mou ruku. Otec vyřídil všechny náležitosti a strýček Abbás pro nás pronajal dům na Gorgánské ulici. A pak všichni jen seděli a čekali, jak to dopadne se mnou. Kdykoli se matka ocitla ve společnosti lidí, které považovala za důstojné, prohodila: „Je čas, aby Masúme vdala.“ A já jsem zrudla ponížením a hněvem.

Ale Její Svatost byla na mojí straně a nikdo se neukázal. Nakonec dala rodina nějak vědět jednomu mému bývalému nápadníkovi, který se mezitím oženil a rozvedl, že by se o mě mohl znovu ucházet. Byl finančně zajištěný a relativně mladý, ale nikdo nevěděl, proč se s manželkou již po pár měsících rozvedl. Mně připadal nevrlý a děsivý. Když jsem zjistila, jaká hrůza mě očekává, veškerá slušnost a skromnost šla stranou. Vrhla jsem se otci k nohám a vyplakala potoky slz, dokud nesouhlasil, že mě vezmou do Teheránu s sebou. Otec byl laskavý a věděla jsem, že mě má rád, přestože jsem dívka. Podle matčiných slov si o mě od Zaríny smrti pořád dělal starosti; byla jsem hubená a on se bál, že bych mohla také umřít. Věřil, že protože nebyl vděčný, když se Zarí narodila, Bůh ho potrestal tím, že mu ji vzal. Kdo ví, možná byl nevděčný i při mém narození. Ale já jsem ho oddaně milovala. Byl jediným člověkem v našem domě, který mi rozuměl.

Každý den, když se vrátil domů, vzala jsem ručník a šla si stoupnout k mělké zrcadlící vodní nádrži. Položil mi ruku na rameno a několikrát si v nádrži smočil nohy. Pak si umyl ruce a tvář. Podala jsem mu ručník, a zatímco si utíral obličej, hleděl na mě oříškově hnědýma očima takovým způsobem, že jsem věděla, že mě miluje a je se mnou spokojený. Měla jsem chuť ho políbit, ale nehodilo se, aby dospívající dívka líbala muže, i když to byl její otec. V každém případě se nade mnou slitoval a já jsem přísahala na všechno na světě, že se nikdy nezkazím a nezpůsobím mu ostudu.

Chodit do školy v Teheránu, to byl úplně jiný příběh. Ahmad i Mahmúd byli oba proti tomu, abych se dál vzdělávala, a matka byla přesvědčená, že mnohem důležitější je kurz šití. Ale úpěnlivými prosbami, žadoněním a nepotlačitelnými slzami se mi podařilo přemluvit otce, aby se za mě postavil, a tak mě nakonec zapsal do osmého ročníku střední školy.

Ahmad se tak rozzuřil, že mě chtěl uškrtit, a využil každé příležitosti, aby mě mohl zbít. Ale já jsem věděla, co ho ve skutečnosti sžírá, a proto jsem mlčela. Škola nebyla daleko od našeho domu, pěšky jsem tam byla za patnáct až dvacet minut. Ze začátku mě Ahmad tajně sledoval, ale já jsem si jen pevně přitáhla čádor a dávala si pozor, abych mu neposkytla žádnou záminku. Zato Mahmúd se mnou úplně přestal mluvit a naprosto mě ignoroval.

Nakonec si oba našli práci. Mahmúd začal pracovat v obchodě bazaru, který patřil bratru pana Mozaffariho, a Ahmad se stal učněm v truhlářské dílně ve čtvrti Šemírán. Podle pana Mozaffariho seděl Mahmúd v obchodě celé dny a dalo se na něj spolehnout. Otec říkával: „Obchod pana Mozaffariho ve skutečnosti vede Mahmúd.“ Zato Ahmad si rychle našel spoustu přátel a začal se vracet domů pozdě v noci. Nakonec všem došlo, že zápach, který z něj táhne, je od alkoholu, přesněji od araku, ale nikdo mu nic neřekl. Otec jen svěsil hlavu a neodpověděl mu na pozdrav. Mahmúd se odvrátil a opakoval: „Bože, smiluj se. Bože, smiluj se.“ A matka mu rychle ohřála jídlo a prohlásila: „Mého syna bolí zuby a musel si na to dát alkohol proti bolesti.“ Nebylo jasné, co je to za bolest zubů, že nikdy nepřestane. Matka měla vždy ve zvyku Ahmada krýt. Koneckonců, byl to její miláček.

Ahmad si doma našel další zálibu: pozoroval z okna v patře dům naší sousedky, paní Parvin. Obvykle něco dělala na předním dvoře a čádor jí pochopitelně vždy sklouzl. Ahmad neopouštěl svou pozici u okna v obývacím pokoji. Jednou jsem dokonce viděla, jak spolu komunikují posunky a gesty.

V každém případě tím byl tak zaujatý, že na mě úplně zapomněl. I když mi otec dovolil chodit do školy jen v šátku místo kompletního čádoru, stálo mě to jen jeden den křiku a hádek. Ahmad mi to neodpustil, jen mi přestal nadávat a vůbec se mnou nemluvil. Pro něj jsem byla ztělesněním hříchu. Dokonce se na mě ani nepodíval.

Ale mně to bylo jedno. Chodila jsem do školy, měla dobré známky a se všemi se skamarádila. Co víc jsem mohla od života chtít? Byla jsem doopravdy šťastná, hlavně potom, co se mou nejlepší přítelkyní stala Parváne a slíbily jsme si, že jedna před druhou nikdy nebudeme mít žádná tajemství.

•••

Parváne Ahmadíová byla veselá a spokojená dívka. Byla dobrá ve volejbale a hrála ve školním družstvu, ale učení jí moc nešlo. Byla jsem si jistá, že není špatná, ale porušovala mnoho pravidel. Chci tím říct, že nedokázala rozlišit dobré od špatného a neměla tušení, jak dbát na čest a dobré jméno svého otce. Měla sice bratry, ale nebála se jich. Občas se s nimi dokonce pohádala, a když ji udeřili, vrátila jim to. Parváne všechno připadalo legrační a smála se bez ohledu na to, kde byla, klidně i na ulici. Jako kdyby jí nikdo nikdy neřekl, že když se dívka směje, nesmí ukazovat zuby a nikdo ji nesmí slyšet. Vždy jí připadalo divné, že ji za to napomínám a žádám, aby přestala. S výrazem překvapení ve tváři se ptala: „Proč?“ Někdy na mě hleděla, jako bych přišla z jiného světa. (A nebyla to nakonec pravda?) Znala například všechny značky aut a toužila, aby si jejich otec koupil černý chevrolet. Já jsem nevěděla, jak chevrolet vypadá, ale nepřiznala jsem to, abych neztratila tvář.

Jednoho dne jsem ukázala na automobil, který vypadal nový, a zeptala se: „Parváne, to je ten chevrolet, který se ti líbí?“

Podívala se na auto a pak na mě, propukla v smích a skoro vykřikla: „Jé, to je sranda! Ona si myslí, že fiat je chevrolet.“

Byla jsem rudá až za ušima a strašně se styděla, jak za její smích, tak za svou vlastní hloupost, že jsem se prozradila.

Parvánina rodina vlastnila rádio i televizor. Televizi už jsem viděla u strýčka Abbáse, ale doma jsme měli jen rádio. Když byla babička ještě naživu a kdykoli byl doma můj bratr Mahmúd, nikdy jsme hudbu neposlouchali, protože to byl hřích, zejména když zpívala žena a píseň byla veselá. Ačkoli otec s matkou byli oba velmi pobožní a věděli, že poslouchat hudbu je nemravné, nebyli tak přísní jako Mahmúd a poslouchali písničky rádi. Když byl bratr pryč, matka vždy rádio pustila. Samozřejmě nechala zvuk ztišený, aby ho neslyšeli sousedé. Znala dokonce nazpaměť slova několika písní, hlavně od Púrán Šáhpúrí, a potichu si v kuchyni zpívala.

Jednou jsem jí řekla: „Mami, ty znáš spoustu Púrániných písniček.“

Vyskočila jako čertík ze škatulky a obořila se na mě: „Buď zticha! Co je to za řeči? Dej si pozor, ať tě neslyší bratr!“

Když se otec vracel domů k obědu, pouštěl si rádio, aby si poslechl zprávy ve dvě, a pak ho zapomínal vypnout. Začal hudební pořad Golha a on podvědomě pokyvoval hlavou do rytmu hudby. Je mi jedno, co si kdo říká, já vím, že se otci líbil Marzíin hlas. Když hráli její písně, nikdy neřekl: „Bože, smiluj se! Okamžitě tu věc vypni.“ Zato když zpíval Vígen, najednou si vzpomněl na víru a zbožnost a zaječel: „Zase zpívá ten Armén! Vypni to!“ Ale já jsem Vígenův hlas zbožňovala. Nevím proč, ale připomínal mi strýce Hamída. Co si pamatuji, strýc Hamíd byl pohledný muž. Byl jiný než jeho bratři a sestry. Voněl kolínskou vodou, což bylo v mém životě vzácné… Když jsem byla malá, bral mě do náruče a říkal matce: „Dobrá práce, sestro! To je ale krásná holčička. Díky Bohu, že se nepodobá svým bratrům. Jinak bys musela donést velký sud a naložit ji do octa, aby jí zesvětlala pleť!“

A matka na to zvolala: „No tak! Co to říkáš? Copak jsou mí synové oškliví? Jsou krásní, jen mají trošku tmavší kůži a na tom není nic špatného. Muž nemusí být hezký. Za starých časů se přece říkalo, že muž by měl být nehezký, ošklivý a nerudný!“ Poslední slova zazpívala a strýček Hamíd se nahlas rozesmál.

Podobala jsem se otci a jeho sestrám. Lidé nás s Mahbúbe vždy považovali za sestry. Ale ona byla hezčí než já. Já jsem byla hubená, zato ona baculatá a na rozdíl od mých rovných vlasů, které ani za nic nešlo natočit, měla hlavu plnou lokýnek. Ale obě jsme měly tmavě zelené oči, světlou pleť, a když jsme se smály, dělaly se nám dolíčky ve tvářích. Měla trochu křivé zuby a vždy mi říkala: „Ty máš ale štěstí. Zuby máš bílé a rovné.“

Matka a zbylí členové rodiny vypadali jinak. Kůži měli olivovou, oči černé a vlasy kučeravé a byli trochu tlustí, ale nikdo z nich tak tělnatý jako matčina sestra, teta Qamar. Samozřejmě nebyli oškliví. Zejména ne matka. Když si nití vytrhala chloupky na obličeji a upravila obočí, vypadala přesně jako obrázky slečny Sunshine, které nám zdobily talíře a nádobí. Matka měla u rtu mateřské znaménko a často říkala: „V den, kdy mě váš otec přišel požádat o ruku, se do mě zamiloval, sotva uviděl mé znaménko.“

Bylo mi asi sedm nebo osm, když strýc Hamíd odjel. Když se přišel rozloučit, vzal mě do náruče, otočil se k matce a řekl: „Sestro, pro lásku Boží, neprovdávej tuhle květinku příliš brzy. Nech ji, než získá vzdělání a dospěje.“

Strýček Hamíd byl první člověk z naší rodiny, který odjel na Západ. Já jsem o cizích zemích neměla žádnou představu. Myslela jsem si, že jsou to místa jako Teherán, jen o něco vzdálenější. Jednou za čas poslal babičce Azíz dopis a fotografie. Fotky byly nádherné. Nevím proč, ale vždy na nich stál v zahradě, obklopený keři, stromy a květinami. Později poslal fotografii sebe a blonďaté ženy, která na sobě neměla hidžáb. Na ten den nikdy nezapomenu. Bylo to pozdě odpoledne. Babička Azíz k nám přišla na návštěvu, aby jí otec dopis přečetl. Oba s matkou seděli na zemi na polštářích. Otec si dopis nejdřív četl pro sebe a náhle zvolal: „Skvělé! Blahopřeji! Hamíd Aghá se oženil a poslal fotografii své ženy.“

Babička Azíz omdlela a naše babička, která s ní nikdy nevycházela, si zakryla ústa čádorem a zachichotala se pro sebe. Matka se plácla dlaní do čela. Nevěděla, jestli má taky omdlít, anebo raději křísit babičku. Když babička Azíz konečně přišla k sobě, vypila spoustu horkého čaje s kandovaným cukrem a pak řekla: „Tihle lidé, copak to není hřích?“

„Ne, není to hřích,“ odpověděl otec s pokrčením ramen. „Koneckonců, jsou to vzdělaní lidé. Jsou to Arméni.“

Babička Azíz se začala bít do hlavy, ale matka ji popadla za ruce a řekla: „Pro lásku Boží, přestaň! Není to tak zlé. Určitě konvertovala k islámu. Můžeš se na to zeptat, koho chceš. Muslim si může vzít nemuslimku a obrátit ji na islám. A navíc si tím zaslouží Boží odměnu.“

Babička se na ni podívala s apatickým výrazem a odpověděla: „Já vím. Někteří z našich proroků a imámů si vzali za ženy nemuslimky.“

„Výborně, když Bůh dá, je to dokonce požehnání,“ zasmál se otec. „Tak kdy bude oslava? Manželka cizinka, to si zaslouží pořádnou slavnost.“

Babička se zamračila a poznamenala: „Bůh chraň, mít snachu je špatné samo o sobě, a tahle je navíc cizinka, nemá ponětí, co je v naší víře povolené a co zakázané.“

Babička Azíz se mezitím vzpamatovala a vrátila se jí energie. Vstala a prohlásila: „Nevěsta je pro domov požehnáním. My nejsme jako někteří, co si snach neváží a myslí si, že si do domu přivedli služku. My máme naše snachy v lásce a jsme na ně pyšní, zejména na tu ze Západu!“

Babička nemohla vystát její vychloubání a uštěpačně řekla: „Ano, viděla jsem, jak pyšní jste byli na manželku Asadolláha Chána.“ A pak zlomyslně dodala: „A kdo ví, jestli vůbec konvertovala k islámu. Možná z Hamída Aghy udělala hříšníka. A Hamíd Aghá vlastně nikdy pořádně nevěřil a nepraktikoval víru. Jinak by se neodstěhoval do Hříchostánu.“

„Slyšels to, Mostafo Cháne?“ vypálila na něj babička Azíz. „Slyšel jsi, co mi řekla?“

Otec konečně zasáhl a celé to hašteření ukončil.

Babička Azíz rychle uspořádala velkou oslavu a před každým se vychloubala svou snachou ze Západu. Fotografii si nechala zarámovat, vystavila ji na krbovou římsu a ukazovala ji ženám. Ale až do své smrti se vyptávala matky: „Přestoupila Hamídova žena na islám? Co když se z Hamída stal Armén?“

Po její smrti jsme od Hamída několik let neměli skoro žádné zprávy. Jednou jsem vzala jeho fotografie do školy a ukázala je kamarádkám. Parváne se moc líbil. „Je hezký,“ prohlásila. „Má štěstí, že odjel na Západ. Kéž bych to mohla udělat taky.“

Parváne znala všechny písně. Byla nadšenou fanynkou Delkaš. Polovina dívek ve škole obdivovala Delkaš a druhá polovina Marzíe. Musela jsem se stát fanouškem Delkaš, jinak by se Parváne se mnou přestala kamarádit. Znala dokonce i západní zpěváky. Měli doma gramofon a přehrávali si na něm desky. Jednou mi ho ukázala. Vypadal jako malý kufřík s červeným víkem. Řekla, že je to přenosný typ.

Školní rok ještě neskončil, a už jsem se toho hodně naučila. Parváne si vždy půjčovala moje sešity a poznámky z přednášek a někdy jsme se učily spolu. Nevadilo jí chodit k nám domů. Byla velice milá a bezstarostná a vůbec se nezajímala o to, co doma máme a co ne.

Náš dům byl relativně malý. K hlavním dveřím vedly tři schody a za nimi se nacházel přední dvůr s obdélníkovým zrcadlícím bazénem uprostřed. Na jedné straně bazénu stála velká dřevěná postel a na druhé se podél něj táhl dlouhý květinový záhon. Jeho delší strana tedy byla rovnoběžná s kratší stranou nádrže. Kuchyně, neustále tmavá a černá, stála odděleně od domu na konci dvora. Vedle ní se nacházela koupelna. Před ní byl venkovní dřez, takže jsme nemuseli používat vodní pumpu nádrže, abychom si umyli ruce nebo obličej. Uvnitř domu, nalevo od hlavních dveří, vedly čtyři schody na malé odpočívadlo, odkud se vcházelo do dvou dolních pokojů. Také tam byly schody vedoucí nahoru k dalším dvěma pokojům, propojeným dveřmi. Přední z nich byl obývací pokoj se dvěma okny. Z jednoho bylo vidět do našeho dvora a částečně na ulici, z druhého na dům paní Parvin. Okna toho druhého, kde spali Ahmad a Mahmúd, vedla na zadní dvůr domu za naším.

Kdykoli přišla Parváne, šly jsme nahoru a usadily se v obýváku. Nebylo tam mnoho nábytku, jen velký červený koberec na podlaze, kulatý stůl se šesti židlemi z ohýbaného dřeva, velké ohřívadlo v rohu a vedle něj několik polštářů na sezení a opírání. Jedinou dekorací na stěně byl zarámovaný koberec s verši proti uhranutí z Koránu.6 Také tam byl krb, jehož římsu matka ozdobila krajkovým přehozem a postavila na něj zrcadlo a svícny ze svého svatebního obřadu.

Seděly jsme s Parváne na polštářích na podlaze, šeptaly si, chichotaly se a studovaly. Jít k ní domů jsem měla přísně zakázáno.

„Do domu té holky nesmíš ani vkročit,“ obořil se na mě Ahmad. „Za prvé má pitomého bratra a za druhé je nestydatá a nevypočitatelná. Ať táhne k čertu, dokonce i její matka chodí bez hidžábu.“

Já jsem mu odpověděla: „A kdo v tomhle městě nosí hidžáb?“ Samozřejmě jsem si to jen zamumlala pod vousy.

Jednoho dne, kdy mi Parváne chtěla ukázat svoje časopisy Den ženy, jsem se na pět minut tajně vplížila do jejich domu. Byl tak čistý a krásný a měli tolik hezkých věcí. Na zdech visely krajinomalby a portréty žen. V obývacím pokoji měli velké námořnicky modré pohovky zdobené střapci a na oknech vedoucích do předního dvora sametové závěsy stejné barvy. Na druhé straně pokoje byla jídelna, oddělená od obýváku závěsy. V hlavní hale stál televizor a několik křesel a pohovek. Vedly z ní dveře do kuchyně, koupelny a na záchod. Nemuseli soustavně přecházet přes dvůr v chladné zimě či horkém létě. Všechny ložnice byly nahoře. Parváne sdílela pokoj s mladší sestrou Farzáne.

Měli takové štěstí! Nám tolik prostoru dopřáno nebylo. Ačkoli dům obsahoval čtyři pokoje, ve skutečnosti jsme všichni trávili čas ve velké místnosti v přízemí. Tam jsme obědvali i večeřeli; v zimě jsme tam postavili korsí a my s Fátí a Alím jsme tam spali. Otec s matkou trávili noci ve vedlejším pokoji, kde měli velkou dřevěnou postel a skříň s naším oblečením a dalšími věcmi. Každému z nás náležela jedna polička na knihy, ale já jsem měla knížek mnohem víc než ostatní, a tak jsem zabrala hned dvě.

Matka si ráda prohlížela obrázky v časopise Den ženy, ale před otcem a Mahmúdem jsme je schovávaly. Já jsem obvykle četla rubriku „Na křižovatce“ a příběhy na pokračování a pak je vyprávěla matce. Přitom jsem přeháněla všechny detaily tak, že jsme měly slzy v očích a já sama jsem se často rozplakala. S Parváne jsme byly domluvené, že až s matkou přečtou nové číslo, časopis nám dají.

Řekla jsem jí, že mi bratři nedovolí jít k nim domů. Překvapeně se zeptala: „Proč?“

„Protože máš staršího bratra.“

„Dáriuše? V čem je ‚starší‘? Ve skutečnosti je o rok mladší než my.“

„Na tom nezáleží, je už velký a oni tvrdí, že to není vhodné.“

Pokrčila rameny a prohlásila: „Já nikdy nepochopím ty vaše zvyky.“ Ale přestala mě přemlouvat, abych k nim chodila.

Ze závěrečných zkoušek jsem dostala výborné známky a učitelé mě velmi chválili. Ale doma o to nikdo neprojevil zájem. Matka vlastně ani nechápala, co jim sděluji.

Mahmúd na mě vyjel: „No a co? Čeho si myslíš, že jsi tím dosáhla?“

A otec mu na to řekl: „A proč jsi teda ty nebyl nejlepší ve třídě?“

Začátek léta pro nás s Parváne znamenal dočasné rozloučení. Prvních několik dnů k nám chodila, když byli bratři venku. Postávaly jsme u vchodových dveří a povídaly si. Ale matka si neustále stěžovala. Už zapomněla, jak si v Qomu každé odpoledne povídaly se sousedkami a pojídaly melounová semínka, dokud se otec nevrátil domů. V Teheránu neměla žádné přítelkyně ani známé a ženy ze sousedství ji ignorovaly. Několikrát se jí dokonce smály a to ji rozčililo. Časem zapomněla, že měla ve zvyku trávit odpoledne klábosením, a tak jsem ani já nesměla mluvit s kamarádkami.

Celkem vzato, matka nebyla ráda, že jsme se přestěhovali do Teheránu. Říkávala: „My pro tohle město nejsme stavění. Všichni naši přátelé a příbuzní jsou v Qomu. Já jsem tady úplně sama. Když nám ani manželka tvého strýce, s těmi svými nóbl způsoby, nevěnuje žádnou pozornost, co můžeme čekat od cizích lidí?“

Neustále do otce rýpala a stěžovala si, až ho nakonec přesvědčila, aby nás poslal na léto k jeho sestře do Qomu. Já jsem ironicky poznamenala: „Všichni jezdí v létě na dovolené, a ty chceš, abychom jeli do Qomu?“

Matka na mě vrhla zlobný pohled a pokárala mě: „Nějak rychle zapomínáš, odkud pocházíš, nezdá se ti? Žili jsme v Qomu celý život a nikdy sis nestěžovala. A najednou chce jet slečinka na dovolenou! Celý rok jsem chudáka sestru neviděla, nevím nic o svém bratrovi a nebyla jsem na hrobě příbuzných… Než strávíme týden u každého z rodiny, bude po létě.“

Mahmúd souhlasil, že pojedeme do Qomu, ale chtěl, abychom zůstali bydlet u otcovy sestry, aby se o víkendech, až nás přijede navštívit, viděl jen s Mahbúbe a naší tetou. „Zůstaňte u tetičky,“ řekl. „Není třeba, abyste navštěvovali všechny příbuzné. Když to uděláte, postupně k nám pak všichni přijedou do Teheránu a to bude blázinec.“ (Úžasné! Jaká pohostinnost!)

„Skvělé!“ odpověděla matka rozzlobeně. „Je v pořádku, když pojedeme k tetě a oni pak přijedou na návštěvu. Ale chraň Bůh, aby nás chtěla navštívit chudinka moje sestra.“ (Trefa do černého! Dej mu pohlavek a srovnej ho.)

Odjeli jsme do Qomu. Moc jsem si nestěžovala, protože Parváne s rodinou trávila léto v dědečkově letním sídle v Goláb-Darreh.

Do Teheránu jsme se vrátili v polovině srpna. Alí propadl z několika předmětů a musel opakovat závěrečné zkoušky. Nevím, proč byli mí bratři tak líní se učit. Chudák otec měl tolik snů ohledně svých synů. Přál si, aby se z nich stali lékaři a inženýři. Já jsem byla v každém případě ráda, že jsem zpátky doma. Nesnášela jsem ten potulný život, kdy jsme se stěhovali z jednoho domu do druhého, od tety z matčiny strany ke strýci z otcovy a od tety z otcovy strany ke strýci z matčiny… Obzvlášť mi vadilo bydlet u matčiny sestry. Její dům připomínal mešitu. Neustále se vyptávala, jestli jsme se už pomodlili, a soustavně bručela, že jsme se nemodlili správně. A neustále se vychloubala svou zbožností a tím, že příbuzní jejího manžela jsou mulláhové7.

O dva týdny později se do Teheránu vrátila i Parvánina rodina. A se začátkem školního roku byl můj život zase šťastný a příjemný. Byla jsem nadšená, že opět vidím své přítelkyně a učitele. Na rozdíl od předchozího roku jsem už nebyla nováčkem a začátečnicí, už mě všechno tak nepřekvapovalo, neměla jsem hloupé poznámky, psala jsem lepší a literárnější eseje, byla jsem stejně chytrá jako holky z Teheránu a dokázala vyjádřit svůj názor. A za to všechno jsem vděčila Parváne, která byla mou první a nejlepší učitelkou. Toho roku jsem objevila také radost ze čtení jiných knih než jen učebnic. Půjčovaly jsme si romantické romány, četly jsme je vzdychajíce a se slzami v očích a pak si o nich hodiny povídaly.

Parváne si vyrobila krásný památníček. Její sestřenice, která měla hezký rukopis, nadepsala každou stránku tematickou otázkou a Parváne pak pod ně nalepila vhodný obrázek. Všechny dívky ze třídy, Parvániny příbuzné a několik rodinných přítelkyň potom napsalo své odpovědi na každou otázku. Komentáře pod dotazy na oblíbenou barvu či knihu nebyly tak zajímavé, ale názory na lásku, jestli jsme někdy byly zamilované a jaké vlastnosti by měl mít náš budoucí manžel, byly fascinující. Některé dívky bezostyšně napsaly, cokoli je napadlo, aniž vzaly v úvahu, co by se stalo, kdyby se památník dostal do rukou řediteli školy.

Já jsem si zase vytvořila sešit na poezii a úhledným písmem jsem do něj přepisovala své oblíbené básně. Někdy jsem k nim nakreslila ilustraci anebo nalepila jeden z obrázků, které pro mě Parváne vystřihovala ze zahraničních časopisů.

Jednoho jasného podzimního odpoledne, když jsme se s Parváne vracely ze školy, požádala mě, abych s ní zašla koupit náplast. Lékárna byla na půl cesty mezi školou a naším domem. Doktor Atájí, lékárník, byl důstojný starý pán, jehož všichni znali a respektovali. Když jsme vešly dovnitř, za pultem nikdo nebyl. Parváne na doktora zavolala a stoupla si na špičky, aby viděla za pult. Klečel tam mladý muž v bílém plášti a ukládal krabičky s léky do spodních polic. Vstal a zeptal se: „Přejete si?“

Parváne odpověděla: „Potřebuji náplast.“

„Samozřejmě, hned vám ji přinesu.“

Parváne do mě rýpla loktem a zašeptala: „Kdo to je? Je tak hezký!“

Mladík jí podal náplast a ona si klekla, aby si vytáhla peníze z aktovky, a přitom zašeptala: „Hele! Koukni se na něj. Ten je ale pohledný!“

Vzhlédla jsem k mladíkovi a naše pohledy se na okamžik střetly. Celým tělem mi projelo podivné vzrušení, cítila jsem, jak mi rudne obličej, a rychle sklopila oči. Bylo to poprvé, co jsem tak zvláštní pocit zažila. Otočila jsem se k Parváne a vybídla ji: „Dělej, pojďme.“ A vyřítila jsem se z lékárny.

Parváne vyběhla za mnou a zeptala se: „Co to s tebou je? Copak jsi nikdy neviděla živého člověka?“

„Styděla jsem se,“ vysvětlila jsem.

„Za co?“

„Za to, co jsi o tom cizím muži řekla.“

„No a co?“

„Jak, no a co? Je to neslušné. Myslím, že tě slyšel.“

„Ne, neslyšel. Neslyšel nic. A co přesně jsem řekla, že je to tak špatné?“

„Že je hezký a…“

„Ale jdi!“ řekla Parváne. „I kdyby mě slyšel, tak by mu to jedině polichotilo. Ale jen mezi námi, když jsem se na něj podívala pořádně, uvědomila jsem si, že není až tak pěkný. Musím říct otci, že si doktor Atájí najal asistenta.“

Na druhý den jsme šly do školy trochu pozdě. Ale když jsme spěchaly kolem lékárny, všimla jsem si, že nás ten mladík pozoruje. Na cestě zpět jsme dovnitř nakoukly přes výlohu. Pilně pracoval, ale zdálo se, že nás zaregistroval. Od toho dne jsme se na sebe v tiché dohodě dívali každé ráno a odpoledne. A s Parváne jsme tak našly další vzrušující námět k rozhovorům. Brzy se novinka o asistentovi rozšířila po celé škole. Všechny dívky si povídaly o hezkém mladíkovi, který začal pracovat v lékárně, a chodily tam pod všemožnými záminkami, aby upoutaly jeho pozornost.

S Parváne jsme si zvykly vídat ho každý den a já bych přísahala, že on také vyhlíží, až půjdeme kolem. Dohadovaly jsme se, kterému herci se podobá, a nakonec se shodly, že vypadá jako Steve McQueen. Za dobu, co jsme bydleli v Teheránu, jsem to dotáhla daleko. Tou dobou už jsem znala jména všech slavných zahraničních herců. Jednou jsem přinutila matku, aby se mnou šla do kina. Opravdu si to užila. Od té doby jsme jednou týdně, bez Mahmúdova vědomí, zašly do kina na rohu. Většinou tam dávali indické filmy, při nichž jsme s matkou vyplakaly celé potoky slz.

Parváne rychle zjistila podrobnosti o asistentovi lékárníka. Doktor Atájí, který se přátelil s jejím otcem, řekl: „Sajíd studuje farmakologii na univerzitě. Je to hodný chlapec. Je z Rezáíje.“

Od té doby jsme se na něho dívaly jako na někoho známého, a Parváne mu dokonce vymyslela přezdívku – Hádží Ustaránek. Řekla: „Vypadá, jako by stále na něco ustaraně čekal, jako by někoho hledal.“

Byl to nejlepší rok mého života. Všechno se mi dařilo. Pilně jsem studovala a naše přátelství s Parváne sílilo každým dnem, až jsme se postupně stávaly jednou duší ve dvou tělech. Jediná věc, která stínila mé jasné a šťastné dny, byla hrůza z šeptandy v našem domě, jež s blížícím se koncem školního roku zintenzívněla a hrozila ukončit mé vzdělávání.

„To není možné,“ uklidňovala mě Parváne. „To by ti nikdy neudělali.“

„Ty to nechápeš. Jim je jedno, jestli mi to ve škole jde, nebo ne. Tvrdí, že cokoli po prvních třech letech střední školy nepřinese dívce nic dobrého.“

„Po třech letech?!“ zvolala Parváne překvapeně. „V dnešní době ti ani maturita není k ničemu. Všechny dívky v naší rodině studují na univerzitě. Teda jen ty, které udělají přijímací zkoušky. A ty bys je rozhodně zvládla. Jsi chytřejší než ony.“

„Na univerzitu zapomeň! Mně by stačilo, kdyby mi dovolili dokončit střední školu.“

„Tak to se jim musíš postavit.“

Takové věci Parváne říkala! Neměla ani tušení, v jaké jsem situaci. Mohla jsem se postavit matce, odmlouvat jí a bránit se. Ale neměla jsem odvahu být stejně otevřená v přítomnosti bratrů.

Na konci druhého pololetí jsme dělaly závěrečné zkoušky a já jsem byla druhá nejlepší ze třídy. Naše učitelka literatury mě měla opravdu ráda, a když jsme dostaly vysvědčení, řekla mi: „Výborně! Máš velké nadání. Jaký obor budeš studovat?“

„Mým snem je studovat literaturu,“ odpověděla jsem.

„To je skvělé. Vlastně jsem ti to chtěla sama navrhnout.“

„Ale já, paní profesorko, nemůžu. Moje rodina s tím nesouhlasí. Říkají, že tři roky střední školy dívce stačí.“

Paní Bahramiová se zamračila, zavrtěla hlavou a odešla do kanceláře školy. Za několik minut vyšla ven spolu s ředitelkou. Ředitelka si vzala moje vysvědčení a řekla: „Sádeghíová, vyřiď svému otci, aby přišel zítra do školy. Ráda bych s ním mluvila. A řekni mu, že ti nedám vysvědčení, dokud nepřijde. Nezapomeň!“

Když jsem v ten večer otci řekla, že ho chce ředitelka vidět, překvapilo ho to. Zeptal se mě: „Co jsi provedla?“

„Přísahám, že nic.“

Otočil se k matce a řekl jí: „Paní, jdi zítra do školy a zjisti, co chtějí.“

„Ne, tati, to nejde,“ namítla jsem. „Chtějí mluvit s tebou.“

„Co tím myslíš? Já do dívčí školy nevkročím!“

„Proč? Všichni ostatní otcové tam chodí. Řekli, že když nepřijdeš, nedají mi vysvědčení.“

Svraštil obočí v hlubokém zamyšlení. Nalila jsem mu čaj a snažila se získat si jeho přízeň. „Tati, nebolí tě hlava? Mám ti přinést léky?“ Upravila jsem mu polštář za zády a přinesla mu sklenici vody. Nakonec souhlasil, že se mnou další den do školy půjde.

Když jsme vešli do kanceláře ředitelky, vstala od pracovního stolu, vřele otce pozdravila a nabídla mu židli vedle sebe. „Gratuluji vám, vaše dcera je výjimečná,“ řekla. „Nejen, že si vede dobře ve třídě, ale je velmi způsobná a příjemná.“ Stále ještě u dveří jsem sklopila oči a usmála se pro sebe. Ředitelka se ke mně otočila a řekla mi: „Moje milá Masúme, počkej prosím venku. Ráda bych si s panem Sádeghím promluvila v soukromí.“

Nevím, co mu řekla, ale když otec vyšel ven, tvář měl zrudlou, oči mu zářily a díval se na mě s laskavostí a pýchou. Řekl: „Pojďme hned do kanceláře a zapíšeme tě do dalšího ročníku. Nemám čas vracet se sem později.“

Byla jsem tak šťastná, až jsem si myslela, že radostí omdlím. Kráčela jsem za ním a stále opakovala: „Děkuji ti, otče. Miluji tě. Slibuji, že budu první ve třídě. Udělám, cokoli si budeš přát. Ať mi Bůh dovolí položit za tebe život.“

Zasmál se a řekl: „Tak už dost! Jen bych si přál, aby tví líní bratři byli aspoň trochu jako ty.“

Parváne čekala venku. Tak se trápila, že celou noc nespala. Mimikou a gesty se zeptala, jak to dopadlo. Nasadila jsem smutný výraz, zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. Zdálo se, jako by měla slzy připravené, protože jí okamžitě začaly proudit po tváři. Rozběhla jsem se k ní, objala ji a řekla: „Ne! Lhala jsem. Je to v pořádku. Jsem zapsaná do dalšího ročníku.“

Přímo tam, na školním dvoře, jsme poskakovaly, smály se jako blázni a utíraly si slzy.

Otcovo rozhodnutí v domě vyvolalo bouři. Ale pevně si za ním stál a prohlásil: „Ředitelka školy řekla, že je velmi nadaná a bude z ní někdo důležitý.“ A já jsem měla hlavu v oblacích, takže mi vůbec nezáleželo na tom, co kdo z nich říká. Dokonce ani Ahmadovy nenávistné pohledy mě nedokázaly vyděsit.

Přišlo léto, a ačkoli to znamenalo, že se budeme muset s Parváne zase rozloučit, cítila jsem štěstí při pomyšlení, že příští školní rok budeme zase spolu. V Qomu jsme strávili jen týden a Parváne si vždy našla nějakou záminku, aby se na víkend vrátila s otcem do Teheránu a přišla mě navštívit. Naléhala, abych s nimi jela na pár dnů do Goláb-Darrehu. Strašně jsem chtěla, ale věděla jsem, že bratři s tím nikdy nebudou souhlasit, a tak jsem se ani nezeptala. Parváne navrhla, že kdyby si její otec promluvil s mým, mohl by ho přesvědčit, aby mě pustil. Ale já jsem otci nechtěla působit další starosti. Věděla jsem, že by pro něj bylo těžké říct panu Ahmadímu ne, ale stejně tak těžké pro něj bylo řešit spory a hádky doma. Místo toho jsem se přihlásila do kurzu šití, abych udělala radost matce a alespoň něco uměla, až se jednou vdám.

Škola šití byla shodou okolností na stejné ulici jako lékárna. Sajíd rychle postřehl můj nový rozvrh, a ať se dělo cokoli, každý druhý den přišel včas ke dveřím. Už celý blok před lékárnou mi začalo bušit srdce a zrychlil se mi dech. Snažila jsem se nedívat směrem k lékárně a nečervenat se, ale bylo to marné. Pokaždé, když se naše oči setkaly, zrudla jsem až za ušima. Bylo to tak trapné. A on mě ostýchavě a s dychtivým pohledem pozdravil pokývnutím.

Jednoho dne, když jsem zabočila za roh, se najednou vynořil přede mnou. Tak mě to zmátlo, že jsem upustila krejčovský metr. Sehnul se, zvedl ho a se sklopeným pohledem se potichu omluvil: „Promiňte, že jsem vás vyděsil.“

„Ne,“ hlesla jsem, popadla metr a spěchala pryč. Dlouhou dobu jsem se pak necítila ve své kůži. Pokaždé, když jsem si vzpomněla na ten okamžik, krev se mi vehnala do tváře a u srdce jsem pocítila příjemné chvění. Nevím proč, ale byla jsem si jistá, že on cítí to samé.

S prvním podzimním větrem a příchodem září naše dlouhé čekání skončilo a zamířily jsme s Parváne zpátky do školy. Naše povídání nebralo konce. Musely jsme si povyprávět všechno, co se během léta stalo, co jsme dělaly, a dokonce i všechno, na co jsme myslely. Ale naše rozhovory vždy končily u Sajída.

„Řekni mi pravdu,“ naléhala Parváne. „Kolikrát jsi šla do lékárny, zatímco jsem byla pryč?“

„Přísahám, že ani jednou,“ odpověděla jsem. „Příliš jsem se styděla.“

„Proč? On přece netuší, co si myslíme a o čem si povídáme.“

„To si jen myslíš!“

„No ne. Řekl něco? Jak to víš?“

„Nevím. Jen si to myslím.“

„No, můžeme předstírat, že nic nevíme, a chovat se jakoby nic.“

Ale pravda byla, že se něco změnilo. Naše setkání se Sajídem teď měla jiný charakter a odstín a působila závažněji. V srdci jsem k němu cítila silné, byť nevyřčené pouto a skrývat ho před Parváne nebylo snadné. Chodily jsme do školy jen týden, když si našla první záminku, aby mohla jít do lékárny, a táhla mě s sebou. Byla jsem jako na trní. Měla jsem pocit, jako by celé město vědělo, co v srdci cítím, a jako by mě všichni sledovali. Když nás Sajíd uviděl vcházet, zůstal stát jako přimrazený. Parváne ho několikrát požádala o aspirin, ale on ji neslyšel. Konečně se objevil doktor Atájí, pozdravil se s Parváne a zeptal se jí na otce. Pak se otočil k Sajídovi a řekl: „Proč tam jen tak stojíš jako solný sloup? Podej slečně krabičku aspirinu.“

Než jsme vyšly ven, bylo všechno prozrazeno. „Viděla jsi, jak se na tebe díval?“ zeptala se Parváne překvapeně.

Mlčela jsem. Otočila se a hleděla mi do očí.

„Proč jsi tak zbledla? Vypadáš, jako bys měla omdlít!“

„Já? Ne! Nic mi není.“ Ale hlas se mi třásl. Několik minut jsme kráčely potichu. Parváne byla hluboce zamyšlená.

„Parváne, co je ti? Jsi v pořádku?“

Najednou vybuchla jako rachejtle a mnohem hlasitěji než obvykle se na mě obořila: „Ty jsi tak proradná! Jsi pěkně prohnaná a já jsem tak pitomá. Proč jsi mi to neřekla?“

„Neřekla co? Nebylo co říct.“

„No jasně. Mezi vámi dvěma něco je. Musela bych být slepá, abych to neviděla. Řekni mi pravdu; jak daleko to mezi vámi zašlo?“

„Jak vůbec můžeš něco takového říct?“

„Nech toho! Přestaň se přetvařovat. Jsi schopná všeho. Od šátku až teď po milostný románek! Jak jsem byla hloupá! Celou dobu jsem si myslela, že po nás vždycky pokukuje kvůli mně. Jsi pěkně mazaná. Teď chápu, proč se říká, že lidé z Qomu jsou prohnaní. Neřekla jsi nic ani mně, své nejlepší přítelkyni. Já ti říkám všechno. Obzvlášť něco tak důležitého.“

V krku jsem měla knedlík. Chytila jsem ji za paži a prosila: „Prosím, přísahej, že to nikomu neřekneš. A nemluv tak nahlas na ulici, je to neslušné. Buď potichu, lidé nás uslyší. Přísahám na otcův život, přísahám na Korán, že mezi námi nic není.“

Ale jako když se roztrhne přehrada, Parváne byla každým okamžikem naštvanější.

„Jsi zrádkyně. Do mého památníku jsi napsala, že na takové věci nemyslíš, že jediná důležitá věc pro tebe je škola, že muži jsou něco zakázaného, že jsou špatní, že se o takových věcech nemá mluvit, že je to hřích…“

„Prosím tě, přestaň. Přísahám na Korán, že se nic nestalo.“

Blížily jsme se k jejímu domu, když jsem se konečně zhroutila a rozplakala. Moje slzy ji přivedly zpět k rozumu a jako voda uhasily plameny jejího hněvu. Jemným hlasem řekla: „Proč teď pláčeš? A venku na ulici! Já jsem jen rozčilená, protože nechápu, jak jsi to přede mnou mohla tajit. Já ti říkám všechno.“

Přísahala jsem, že budu vždy její nejlepší přítelkyní a že jsem před ní nikdy neměla a nebudu mít žádná tajemství.

Prožívaly jsme s Parváne společně všechny fáze lásky. Byla stejně tak vzrušená jako já a stále se vyptávala: „Co teď cítíš?“ Jakmile viděla, že jsem zamyšlená, vyzvídala: „Řekni mi, na co teď myslíš.“ A já jsem jí vyprávěla o svých snech, úzkosti, nadšení, obavách z budoucnosti a o strachu, že mě přinutí provdat se za někoho jiného. Zavřela oči a říkala: „Ach, to je tak romantické! Takže takové to je, když se člověk zamiluje. Ale já nejsem tak citlivá a emocionální jako ty. Některé věci, co zamilovaní lidé říkají a dělají, mi přijdou k smíchu. A nikdy se nečervenám. Jak potom poznám, že jsem zamilovaná?“

Krásné jasné podzimní dny minuly stejně rychle jako podzimní vítr. Se Sajídem jsme si pořád neřekli jediné slovo. Ale teď, pokaždé když jsme s Parváne procházely kolem lékárny, potichu zamumlal pozdrav a mně vždy srdce kleslo v hrudi, jako když zralé ovoce dopadne do košíku.

Parváne každý den někde vykutala nějakou novou informaci o Sajídovi. Věděly jsme, že je z Rezáíje a jeho matka a sestry tam stále žijí, že je z vážené rodiny, příjmením se jmenuje Záre’í, otec mu zemřel před několika lety, studuje třetím rokem farmakologii na univerzitě, je chytrý a svědomitý a doktor Atájí mu bezvýhradně důvěřuje a je spokojený s jeho prací. Každá z těch informací byla schvalovacím razítkem pro mou čistou a nevinnou lásku. Měla jsem pocit, že ho znám odjakživa a že zbytek života strávím jen s ním.

Jednou týdně Parváne našla nějakou záminku, aby mě vzala do lékárny. Tajně jsme si vyměnili pohledy. Ruce se mu třásly a mně se nahrnula krev do tváří. Parváne úzkostlivě sledovala všechny naše reakce. Jednou mi řekla: „Vždycky mě zajímalo, co to znamená zírat si do očí. Teď už to vím!“

„Parváne! Co to říkáš?“

„Co? Je to snad lež?“

Každé ráno jsem se pečlivě učesala a uvázala si šátek tak, abych měla ofinu úhledně srovnanou a na záda mi spadaly dlouhé vlasy. Zoufale jsem se snažila trochu je natočit, ale moje vlasy se nechtěly zvlnit. A pak mi jednou Parváne řekla: „Jsi blázen! Máš krásné vlasy. Rovné vlasy jsou teď v módě. Neslyšelas, že si holky ve škole žehlí vlasy, aby je měly rovné?“

Pravidelně jsem si prala a žehlila školní uniformu. Poprosila jsem matku, aby koupila látku a nechala mi ušít novou – co ušila ona sama, bylo vždy staromódní a fádní. Jediná věc, kterou jsem se naučila v kurzu šití, bylo vidět chyby na matčiných výtvorech. Paní Parvin mi ušila stylovou uniformu a já jsem ji tajně požádala, aby mi trochu zkrátila sukni. I tak jsem nosila nejdelší uniformu ve škole. Našetřila jsem si peníze a s Parváne jsme vyrazily nakupovat. Koupila jsem si hedvábný šátek v barvě lesa. Parváne řekla: „Vážně ti sluší. Tvoje oči vypadají ještě zelenější.“

Ten rok jsme zažili tuhou zimu. Sníh na ulicích ještě neroztál, a už začalo sněžit znovu. Ráno byl všude led a museli jsme si dávat velký pozor při přecházení silnice. Každý den někdo uklouzl a upadl a jednoho dne přišla řada i na mě. Byla jsem nedaleko Parvánina domu, když jsem na zledovatělém úseku ztratila rovnováhu a tvrdě dopadla na zem. Pokusila jsem se vstát, ale hrozně mě bolel kotník. Jakmile jsem na nohu přesunula váhu, ostrá bolest mi projela až k pasu a znovu jsem upadla. Právě v té chvíli vyšla Parváne z domu a objevil se také Alí, který byl na cestě do školy. Pomohli mi vstát a odvedli mě zpátky domů. Matka mi kotník obvázala, ale později odpoledne se bolest i otok zhoršily. Když se muži vrátili domů, každý z nich vyjádřil svůj názor. Ahmad řekl: „Zapomeň na to… nic jí není. Kdyby zůstala doma jako slušná dívka a nechodila v té třeskuté zimě ven, nikdy by se to nestalo.“ A odešel pít.

Otec navrhl: „Vezmeme ji do nemocnice.“

„Počkej,“ namítl Mahmúd. „Pan Esmaíl umí napravovat zlomené kosti. Bydlí kousek od Šemíránu. Přivedu ho. Když řekne, že to má zlomené, odvezu ji do nemocnice.“

Pan Esmaíl byl asi otcova věku a proslul tím, že uměl dávat do dlahy zlomené kosti. V tu zimu jeho podnikání jen kvetlo. Prohlédl mi kotník a řekl, že nemám zlomenou žádnou kost, že je to jen podvrtnutí. Dal mi nohu do teplé vody a začal ji masírovat. Celou dobu na mě mluvil, a právě když jsem mu chtěla něco odpovědět, náhle mi kotník zkroutil. Bolestí jsem zaječela a omdlela. Když jsem se probrala, vtíral mi do kotníku směs vaječného žloutku, kurkumy a tisíce různých olejíčků. Pak mi ho obvázal a upozornil mě, že na tu nohu nesmím dva týdny stoupnout.

To byla katastrofa. Rozplakala jsem se a řekla: „Ale já musím chodit do školy. Brzy začnou pololetní zkoušky.“ Věděla jsem přitom, že začnou až za měsíc a půl a že mi slzy tečou z úplně jiného důvodu.

Několik dnů jsem se doopravdy nemohla pohybovat. Ležela jsem pod korsí a myslela na Sajída. Dopoledne, když byli všichni ve škole, jsem si založila ruce za hlavu, se slaboučkými paprsky zimního slunce ve tváři se ponořila do svých sladkých představ a vydala se do města svých snů, do blažených dnů budoucnosti a života se Sajídem…

Jedinou nepříjemností během dopoledne byla každodenní návštěva paní Parvin, která si vždy našla nějakou záminku, aby mohla přijít za matkou. Vážně jsem ji neměla ráda a sotva jsem uslyšela její hlas, předstírala jsem, že spím. Nevím, proč se matka, která neustále mluvila o víře a slušnosti, vůbec spřátelila se ženou, o níž celá čtvrť věděla, že nevede zrovna počestný a spořádaný život. Vůbec jí nedošlo, že se jí paní Parvin podbízí jen kvůli Ahmadovi.

Odpoledne, když se Fátí a Alí vrátili ze školy, ticho a klid v domě byly okamžitě pryč. Alí dokázal úplně sám vyvolat pozdvižení a spoušť v celé čtvrti. Začal být neposlušný a drzý. Snažil se jít v Ahmadových stopách a byl ke mně skoro stejně krutý jako on, zejména teď, když jsem nechodila do školy. Matka o mě pečovala a otec si o mě dělal starost, což v Alím vyvolávalo žárlivost. Choval se, jako kdybych mu upírala jeho práva. Svalil se na korsí a obtěžoval Fátí, dokud nezačala ječet, odkopl mé učebnice a schválně anebo náhodou vždy bouchl do mé zraněné nohy, až jsem vykřikla bolestí. Jednoho dne se mi po dlouhém žadonění podařilo přemluvit matku, aby mi přestěhovala lůžko nahoru do obývacího pokoje, kde jsem chtěla mít pokoj od Alího a možnost se v klidu učit.

„Proč se chceš zbytečně plahočit nahoru a dolů po schodech?“ namítala. „A nahoře je zima, velké ohřívadlo je porouchané.“

„Mně to malé stačí.“

Nakonec to vzdala a já jsem se přestěhovala nahoru. Konečně jsem měla klid. Studovala jsem, snila s otevřenýma očima, přepisovala si básně do sešitu, vydávala se na dlouhé toulky do světa fantazie a psala Sajídovo jméno do sešitu písmem, které jsem si sama vymyslela. Vyhledala jsem si kořen jeho jména v arabštině a vypsala všechny jeho vyskloňované tvary – Sa’ad, Sajíd, Sa’adat – jako příklady do domácího úkolu.

Jednoho dne mě přišla navštívit Parváne. Dokud s námi seděla matka, povídaly jsme si o škole a o zkouškách, které měly začít pátého března, ale jakmile se za ní zavřely dveře, Parváne spustila: „Nemáš ani tušení, co se děje.“

Bylo mi jasné, že má nějaké zprávy o Sajídovi. Rychle jsem se posadila a vybídla ji: „Prosím, řekni mi, jak se má. Rychle, povídej, než sem někdo přijde.“

„V poslední době je z něj skutečný Hádží Ustaránek. Každý den ho vidím, jak stojí na schodech lékárny a rozhlíží se, a sotva zjistí, že jsem sama, obličej mu povadne a se žalostným výrazem se vrátí dovnitř. Dnes projevil trochu odvahy a přistoupil ke mně. Nejdřív několikrát zrudl a zbledl, pak vykoktal pozdrav a nakonec řekl: ,Vaše přítelkyně už několik dnů nechodí do školy. Dělám si velké starosti. Je v pořádku?‘ Zachovala jsem se ošklivě, dělala jsem hloupou a zeptala se ho: ,Kterou přítelkyni myslíte?‘ Podíval se na mě překvapeně a říká: ,Tu mladou slečnu, která je vždycky s vámi. Tu, co bydlí na Golšánské ulici.‘ Takže dokonce ví, kde bydlíš! To je ale lišák. Asi nás sledoval. Řekla jsem: ,Aha, myslíte Masúme Sádeghíovou. Chudinka, upadla a podvrtla si kotník. Dva týdny nemůže chodit do školy.‘ Celý zbledl, řekl, že je to hrozné, a pak se prostě otočil a kráčel pryč. Chtěla jsem na něho zavolat a říct mu, že je to nezdvořilé, ale sotva udělal dva kroky, došlo mu, jak hrubě se chová. Otočil se a povídá: ,Prosím vás, pozdravujte ji.‘ Pak se rozloučil jako normální lidská bytost a odešel.“

Srdce a hlas se mi chvěly. „Proboha!“ zvolala jsem zděšeně. „Ty jsi mu řekla mé jméno?“

„Nebuď pitomá,“ namítla Parváne. „Nic na tom není. A navíc, už ho stejně znal, anebo přinejmenším tvoje příjmení. Můžeš si být jistá, že si prostudoval celý tvůj rodokmen. Je tak zamilovaný. Myslím, že brzy přijde a požádá o tvou ruku.“

Byla jsem v sedmém nebi. Dokonce v takové euforii, že když vešla matka s čajem, podívala se na mě překvapeně a řekla: „Co se děje? Vypadáš nějak moc čiperně!“

„Ne!“ vykoktala jsem. „Nic se neděje.“

Parváne mi rychle přišla na pomoc a vysvětlila: „Víte, dnes nám vrátili písemky a Masúme dostala výborné známky.“ A přitom na mě mrkla.

„A k čemu ti to je, děvče? Takové věci nejsou dívce k ničemu,“ prohlásila matka. „Jen ztrácíš čas. Brzy budeš muset odejít do manželova domu a prát plínky.“

„Ne, mami. Já se rozhodně do žádného manželova domu v blízké době nechystám. Nejdřív musím dokončit školu.“

Parváne šibalsky řekla: „Ano, a pak se z ní stane paní doktorová.“

Vrhla jsem na ni zlostný pohled.

„Vážně?“ opáčila matka ironicky. „Bude dál studovat? Čím déle chodí do školy, tím je drzejší. Je to všechno otcova vina, že ji tak zbožňuje, jako by byla něco výjimečného.“

A s bručením odkráčela. Parváne a já jsme vybuchly smíchy.

„Díky Bohu, že si matka ničeho nevšimla, jinak by se zeptala, jak se chci stát doktorkou s diplomem z literatury.“

Parváne si utírala slzy, které se jí kutálely po tvářích, a řekla: „Hlupáčku, já jsem neřekla, že budeš doktorka, řekla jsem, že budeš drahou polovičkou pana doktora.“

V těch zářivých a blažených dnech jsem nepotřebovala žádný racionální důvod k smíchu. Byla jsem tak šťastná, že jsem úplně zapomněla na bolest v kotníku. Když Parváne odešla, položila jsem si hlavu znovu na polštář a přemýšlela: dělá si starosti, chybím mu, jsem tak šťastná. Ten den mi dokonce nevadil ani Ahmadův křik, když nadával matce kvůli Parvánině návštěvě. Věděla jsem, že mu Alí, ten špion, podal podrobnou zprávu, ale bylo mi to jedno.

Každé ráno jsem vstala a poskakujíc po jedné noze uklidila pokoj. Pak jsem, s jednou rukou opřenou o zábradlí a s babiččinou holí v druhé, pomalu sestoupila po schodech, umyla si ruce a obličej a nasnídala se. A pak jsem zase s námahou vylezla nahoru. Matka si neúnavně stěžovala, že dostanu zápal plic anebo se zřítím ze schodů, ale kdo by ji poslouchal? Malé petrolejové ohřívadlo mi stačilo. Nevyměnila bych své soukromí za nic na světě a u srdce mě hřálo takové teplo, že jsem zimu vůbec nevnímala.

O dva dny později se Parváne znovu zastavila na návštěvu. Slyšela jsem ji u hlavních dveří a rychle jsem přešla k oknu. Matka ji pozdravila velmi chladně, ale Parváne její tón ignorovala a oznámila jí: „Přinesla jsem Masúme rozvrh zkoušek.“ A pak vyběhla po schodech, vtrhla do pokoje, zavřela za sebou dveře a lapala po dechu. Ve tváři byla celá rudá. Netušila jsem, jestli je to z chladu, anebo vzrušením. Vrátila jsem se do postele, ale nespouštěla z ní oči. Neměla jsem nervy na to, klást jí otázky.

Konečně řekla: „Ty jsi ale mazaná. Ležíš si tady v posteli a já chudák se kvůli tobě dostávám do potíží.“

„Co se stalo?“

„Nech mě, ať popadnu dech. Běžím sem jako šílenec celou cestu z lékárny.“

„Proč? Co se děje? Povídej!“

„Šla jsem ze školy s Mariam. Když jsme došly k lékárně, Sajíd stál venku u dveří. Začal na mě pokyvovat hlavou a něco mi naznačoval. Ale víš, jaká je Mariam. Řekla: ,Pan lékárník ti něco chce.‘ Já na to: ,Ne, co by tak ode mě mohl chtít?‘ Ignorovala jsem ho a šla dál. Ale rozběhl se za námi a říká: ,Promiňte, slečno Ahmadíová, mohla byste prosím na okamžik dovnitř? Potřebuju s vámi mluvit.‘ Tvůj Hádží Ustaránek byl červený jako rajče. Byla jsem strašně nervózní a nevěděla, co mám dělat s tou dotěrnou Mariam. Říkám mu: ,Ach ano, zapomněla jsem vyzvednout otcovy léky. Už jsou připravené?‘ Ale ten idiot tam jen stál a zíral na mě. Nečekala jsem, až mi něco odpoví. Rychle jsem se omluvila Mariam a řekla jí, že jsem zapomněla na léky pro otce. Ale naše slečna Všetečka se nemínila jen tak vzdát takové příležitosti. Řekla, že nikam nespěchá a půjde do lékárny se mnou.

Čím víc jsem naléhala, že to není nutné, tím větší měla podezření. Pak řekla, že taky zapomněla koupit nějaké věci v lékárně, a prostě šla dovnitř za mnou. Naštěstí Hádží Ustaránek celou situaci pochopil. Dal do sáčku krabičku léků a obálku, řekl, že tam přidal recept a že se mám ujistit, aby se dostal do otcových rukou. Rychle jsem pytlík schovala do aktovky. Bála jsem se, že mi ho Mariam vytrhne z ruky. Přísahám, že by mě to nepřekvapilo. Víš přece, jaká je to čmuchalka a práskačka. A navíc teď, když všichni ve škole mluví o Sajídovi. Polovina holek, co chodí kolem, si myslí, že vyhlíží zrovna je. Jen počkej, co si začnou zítra povídat o mně. No nic, Mariam byla ještě v lékárně, kupovala si zubní pastu, ale já jsem vyrazila ven a běžela až sem.“

„To je strašné,“ hlesla jsem. „Teď bude mít ještě větší podezření.“

„No tak, ona už ví, že se něco děje, když mi ten pitomec Sajíd dal takzvaný recept v zalepené obálce! Viděla jsi někdy, aby ti v lékárně vložili recept do obálky? A Mariam není žádný idiot. Hltala tu obálku očima. Proto jsem se vyděsila a utekla.“

Chvíli jsem tam ležela nehybně jako mrtvola. Všechny ty události se mi honily hlavou. Ale pak jsem si najednou vzpomněla na tu obálku a vyskočila.

„Dej mi ten dopis!“ vypískla jsem. „Ale nejdřív zkontroluj, jestli není někdo za dveřmi, a pak je dobře zavři.“

Ruce se mi třásly, když jsem si od ní obálku brala. Nebylo na ní nic napsané. Neměla jsem nervy na to, ji otevřít. Co mi tak mohl napsat? Až na tiše zamumlaný pozdrav jsme si nikdy nic neřekli. Parváne byla stejně vzrušená jako já. Právě v té chvíli dovnitř vešla matka. Rychle jsem obálku zastrčila pod přehoz a obě jsme se napřímily a mlčky na ni hleděly.

„Co se to tady děje?“ zeptala se.

„Nic!“ vykoktala jsem.

Ale matka se dál tvářila podezíravě. Parváne mě opět musela zachránit.

„Nic to není,“ spustila. „Vaše dcera je velmi přecitlivělá. Všechno přehání.“ Pak se otočila ke mně a pokračovala: „No a co, když nedostaneš dobrou známku z angličtiny? K čertu s ní. Tvoje matka není jako moje. Nebude tě peskovat bez dobrého důvodu.“ Pak se obrátila na matku a řekla: „Není to pravda, paní Sádeghíová? Budete jí nadávat?“

Matka na ni vrhla překvapený pohled, svěsila koutky úst a odpověděla: „Co na to mám říct? Je úplně jedno, jestli budeš mít dobré známky, nebo ne. Vlastně by bylo nejlepší, kdybys propadla. Pak by ses vrátila do kurzu šití, což je mnohem důležitější.“ Potom položila podnos s čajem před Parváne a odkráčela.

Chvíli jsme mlčky hleděly jedna na druhou a pak se rozesmály. Parváne řekla: „Holka, proč jsi tak natvrdlá? S tím, jak se chováš, je každému hned jasné, že máš něco za lubem. Dávej si pozor, jinak nás prozradíš.“

Bylo mi na zvracení ze všeho toho vzrušení a úzkosti. Opatrně jsem otevřela bílou obálku a snažila se ji přitom nijak nepoškodit. Srdce mi bušilo tak hlasitě, jako když kladivo tluče do kovadliny.

„No tak, dělej!“ pobízela mě Parváne netrpělivě. „Pospěš si!“

Rozložila jsem dopis. Řádky napsané krásným rukopisem mi tančily před očima. Točila se mi hlava. Rychle jsme dopis přečetly, obsahoval jen několik vět. Pak jsme se podívaly jedna na druhou a jednohlasně se zeptaly: „Četlas to? Co to píše?“ Přečetly jsme psaní znovu, tentokrát mnohem klidněji. Začínalo dvěma verši:

Ať Vaše tělo nikdy nepotřebuje zásah lékaře,

ať Vaše jemná bytost nikdy nepozná zranění.

•••

Pak následoval pozdrav, dotaz na mé zdraví a přání rychlého uzdravení.

Jak zdvořilé, jak krásné! Z jeho rukopisu a stylu bylo poznat, že je sečtělý. Parváne se nezdržela dlouho, protože neřekla své matce, že mě jde navštívit. Stejně jsem si jí moc nevšímala. Byla jsem v jiném světě. Vůbec jsem nevnímala svou fyzickou přítomnost. Existovala jen moje duše, vznášející se ve vzduchu. Dokonce jsem viděla samu sebe, jak ležím v posteli s otevřenýma očima a širokým úsměvem na rtech a tisknu si dopis k hrudi. Poprvé v životě jsem litovala, že jsem si často přála, abych zemřela místo Zarí. Život byl přece tak krásný! Chtěla jsem obejmout celý vesmír a vtisknout mu polibek.

Ten den jsem prožila jako v extázi, ztracená ve své fantazii, ani jsem si nevšimla, kdy nastala noc. Co jsem měla k večeři? Kdo přišel na návštěvu? O čem jsme se bavili? Uprostřed noci jsem rozsvítila světlo a četla si dopis stále dokola. Tiskla jsem si ho k hrudi a snila sladké sny až do rána. Instinktivně jsem tušila, že tohle je zkušenost, která se člověku přihodí jen jednou za život, a to jen v šestnácti.

Druhý den jsem netrpělivě čekala na příchod Parváne. Seděla jsem u okna a zírala do předního dvora. Matka chodila sem a tam mezi kuchyní a pokojem a uviděla mě. Zamávala na mě: „Co chceš?“

Otevřela jsem okno a odpověděla: „Nic… Nudím se. Jen tak se dívám na ulici.“ Za několik minut jsem uslyšela zvonek. Matka s bručením otevřela dveře. Když uviděla Parváne, otočila se a vrhla na mě významný pohled: takže na tohle jsi čekala!

Parváne vyběhla po schodech a hodila školní tašku doprostřed pokoje, zatímco se snažila špičkou boty sundat tu druhou.

„Pojď přece dál… Co to tam děláš?“

„Zatracené šněrovací boty!“

Konečně se jí podařilo boty sundat, vešla dovnitř a posadila se. Řekla: „Ukaž, ať si ten dopis přečtu ještě jednou. Některé části jsem zapomněla.“

Podala jsem jí knihu, ve které byl schovaný, a vyptávala se: „Řekni mi, co bylo dnes… Viděla jsi ho?“

Zasmála se a odpověděla: „On mě viděl první. Stál na schodech před lékárnou a podle toho, jak se rozhlížel, muselo být celému městu jasné, že na někoho čeká. Když jsem k němu došla, pozdravil mě a poprvé se u toho nečervenal. Zeptal se: ,Jak jí je? Dala jste jí můj dopis?‘ ,Ano, má se dobře a posílá pozdrav,‘ odpověděla jsem. Vzdychl úlevou a řekl, že se bál, že se na něj zlobíš. Pak se chvíli nervózně kroutil a nakonec se zeptal: ,Nenapsala odpověď?‘ Řekla jsem mu, že nevím, že jsem dopis předala a hned šla. Tak co teď uděláš? Čeká na odpověď.“

„Myslíš, že bych mu měla napsat?“ zeptala jsem se nervózně. „Ne, to se nesluší. Kdybych to udělala, určitě by si myslel, že jsem ve skutečnosti drzá holka.“

Právě v té chvíli vstoupila matka a řekla: „A je to pravda, jsi drzá.“

Srdce mi pokleslo. Nevěděla jsem, kolik z našeho rozhovoru slyšela. Pohlédla jsem na Parváne. Ta také vypadala vyděšeně. Matka před nás postavila misku s ovocem, které nám přinesla, a posadila se.

„Je dobré, že sis konečně uvědomila, že jsi drzá,“ řekla.

Parváne se rychle vzpamatovala a řekla: „Ne, to není drzé.“

„Co není drzé?“

„Víte, řekla jsem matce, že Masúme chce, abych ji navštěvovala každý den, abychom se spolu mohly učit. A Masúme právě říkala, že si moje matka musí myslet, že je drzá.“

Matka zavrtěla hlavou a ostražitě na nás pohlédla. Pak pomalu vstala, odešla a zavřela za sebou dveře. Naznačila jsem Parváne, ať zůstane zticha. Věděla jsem, že matka stojí za dveřmi a poslouchá. Začaly jsme si hlasitě povídat o škole a jednotlivých předmětech a jak moc jsem pozadu. Potom začala Parváne nahlas číst z učebnice arabštiny. Matce se arabština velice líbila a usoudila, že si čteme Korán. O několik minut později jsme slyšely, jak schází po schodech.

„V pořádku, už je pryč,“ řekla Parváne potichu. „Rychle se rozhodni, co chceš udělat.“

„Já nevím!“

„Nakonec mu budeš muset buď napsat, anebo si s ním promluvit. Nemůžete až do smrti komunikovat jen pohledy a gesty. Musíme alespoň zjistit, jaké má úmysly. Přemýšlí o tom, že by se s tebou oženil, anebo ne? Možná nás chce jen podvést a svést na scestí.“

Bylo to zajímavé. Jako bychom s Parváne splynuly v jednu bytost a ona teď mluvila za nás obě v množném čísle.

„Já nemůžu,“ řekla jsem nervózně. „Nevím, co napsat. Napiš mu ty.“

„Já? Nevím jak. Ty jsi na psaní mnohem lepší než já a znáš spoustu básní.“

„Napiš, cokoli tě napadne. Já udělám to samé. Pak to dáme dohromady a napíšeme řádný dopis.“

To odpoledne mě ze snění vytrhl Ahmadův křik a hulákání na dvoře. „Slyšel jsem, že sem ta sprostá holka chodí každý den. Co to má znamenat? Neřekl jsem ti, že ji nemám rád a nesnáším to její chování a namyšlenost? Proč je pořád tady? Co tady chce?“

„Nic, synu,“ uklidňovala ho matka. „Proč se tak rozčiluješ? Jen nosí Masúme úkoly a hned jde pryč.“

„To určitě! Jestli ji tady ještě jednou uvidím, vyhodím ji a nakopu do prdele.“

Toužila jsem vrhnout se na Alího a pořádně ho zmlátit. Ten malý spratek nás zase špehoval a žaloval Ahmadovi. Říkala jsem si, že s tím Ahmad nemůže nic dělat, ale stejně jsem musela varovat Parváne, aby byla opatrná a chodila k nám, jen když Alí nebude doma.

Celý den a noc jsem strávila psaním a škrtáním. Už jsem mu psala dřív, ale jen svým vymyšleným písmem a všechno to bylo příliš emocionální a důvěrné, nevhodné pro formální dopis. To písmo bylo vynálezem z nezbytnosti. Za prvé, u nás doma neexistovalo něco jako soukromí a osobní prostor. Za druhé jsem potřebovala psát, nedokázala jsem přestat, musela jsem svěřit papíru své pocity a sny. Byl to jediný způsob, jak si utřídit myšlenky a pochopit, co přesně chci.

A přesto jsem nevěděla, co Sajídovi napsat. Nevěděla jsem ani, jak ho v dopise oslovit. Vážený pane? Ne, to bylo příliš formální. Drahý příteli? Ne, to nebylo vhodné. Měla bych ho oslovit křestním jménem? Ne, to by bylo příliš důvěrné. Do čtvrtečního odpoledne, kdy se po škole zastavila Parváne, jsem pořád ještě nenapsala ani slovo. Byla vzrušenější než kdykoli předtím, a když jí Fátí otevřela dveře, ani ji nepohladila po vlasech. Vyrazila rovnou po schodech vzhůru, odhodila tašku na podlahu, posadila se hned u dveří a začala vyprávět, ještě si ani nesundala boty.

„Jak jsem teď šla ze školy domů, zavolal na mě a řekl mi: ,Slečno Ahmadíová, léky pro vašeho otce jsou připravené.‘ Chudák můj otec, kdo ví, co to má za nemoc, že vyžaduje tolik léků. Díky Bohu, že se mnou tentokrát nebyla ta zvědavá Mariam. Šla jsem dovnitř a podal mi balíček. Pospěš si, otevři mou tašku. Je hned nahoře.“

Srdce mi málem vyskočilo z hrudi. Posadila jsem se na podlahu a rychle otevřela její tašku. Byl tam malý balíček zabalený do bílého papíru. Roztrhla jsem ho. Bylo to kapesní vydání poezie a z knížky trčela obálka. Byla jsem zbrocená potem. Vytáhla jsem dopis a opřela se zády o zeď. Měla jsem pocit, že omdlím. Parváne, která si konečně sundala boty, se přisunula ke mně a řekla: „Neomdli teď! Nejdřív to přečti, pak můžeš ztratit vědomí.“

V tom okamžiku vešla Fátí, přitiskla se ke mně a oznámila mi: „Matka chce vědět, jestli si slečna Parváne přeje čaj.“

„Ne! Ne!“ zavrtěla Parváne hlavou. „Moc děkuji, ale musím brzy odejít.“ Pak k sobě přitáhla Fátí a políbila ji na obě tváře. „Teď běž a poděkuj za mě matce. Buď hodná holka.“

Ale Fátí se znovu přitulila ke mně. Došlo mi, že jí nařídili, aby nás nenechávala o samotě. Parváne vytáhla z kapsy bonbón, podala ho Fátí a řekla jí: „Buď hodná holčička a jdi říct matce, že nechci čaj. Jinak bude muset sama vyjít po schodech a to pro ni není dobré. Budou ji bolet nohy.“

Jen co Fátí odešla, Parváne mi vytrhla dopis z ruky a se slovy: „Pospěš si, než se někdo objeví,“ roztrhla obálku a začala číst. „Ctěná mladá dámo.“

Podívaly jsme se na sebe a rozesmály se.

„To je ale směšné!“ zvolala Parváne. „Kdo dnes píše ,ctěná mladá dámo‘?“

„No, možná nechtěl být moc důvěrný a v prvních dopisech mě oslovit ,slečno‘. Abych byla upřímná, mám stejný problém. Nevím, jak ho mám v dopise oslovit.“

„Na to teď zapomeň. Přečti zbytek.“

Netroufnu si ještě svěřit Vaše jméno papíru, ale v srdci ho křičím tisíckrát za den. Žádné jméno nikdy nebylo tak slušivé a ladící k obličeji. Nevinnost ve Vašich očích a ve Vaší tváři lahodí pohledu. Jsem závislý na tom, že Vás vídám každý den. Až tak, že když je mi to požehnání upřeno, zjišťuji, že nevím, co si se svým životem počít.

Moje srdce

Je zrcadlem zamženým žalem

Setřete prach z toho zrcadla

Svým úsměvem.

Když Vás nevidím, připadám si ztracený a bez cíle. Vzpomeňte si na mě v této samotě slovem či zprávou, abych se znovu našel. Modlím se, celou svou bytostí, abyste se uzdravila. Pro lásku Boží, dávejte na sebe pozor.

Sajíd

Já i Parváne, v euforii a jako opilé krásou toho dopisu, jsme obě zasněně mlčely, když dovnitř vpadl Alí. Rychle jsem si zastrčila knížku a dopis pod nohy. S agresivním pohledem a útočným tónem řekl: „Matka chce vědět, jestli slečna Parváne zůstane na oběd.“

„Ach, ne, velice děkuji,“ odpověděla. „Už jsem na odchodu.“

„Výborně,“ zabručel Alí. „Ale my chceme jíst hned.“ A odpochodoval.

Byla jsem rozzlobená a cítila se trapně. Nevěděla jsem, co mám Parváne říct.

Všimla si, jak chladně se k ní moje rodina chová, a řekla: „Chodím sem moc často. Myslím, že mě mají po krk. Kdy se vrátíš do školy? Už ležíš v posteli deset dnů. Nestačí to?“

„Já už tady z toho šílím. Jsem unavená a nudím se. Pravděpodobně se vrátím v sobotu.“

„Vážně? Budeš v pořádku?“

„Cítím se mnohem líp. Do soboty budu procvičovat kotník.“

„Pak budeme konečně volné. Přísahám, že se už tvé matce nedokážu ani podívat do očí. Vyzvednu tě v sobotu ráno přesně v sedm třicet.“

Políbila mě na obě tváře a seběhla ze schodů, ani se neobtěžovala se zavazováním tkaniček. Slyšela jsem, jak venku na dvoře říká matce: „Omlouvám se, ale musela jsem dnes přijít. Víte, v sobotu máme test a musela jsem to Masúme říct, aby se na něj mohla připravit. Díky Bohu, zdá se, že se jí kotník zlepšuje. Vyzvednu ji v sobotu ráno a půjdeme spolu pomalu do školy.“

„To nebude nutné,“ namítla matka. „Kotník se jí ještě nezahojil.“

„Ale píšeme test!“ naléhala Parváne.

„Tak ho pište. Není to až tak důležité. Alí mi řekl, že do začátku zkoušek je ještě měsíc čas.“

Otevřela jsem okno a zakřičela: „Ne, matko. Já rozhodně musím jít. Je to přípravný test. Výsledek se bude započítávat do známky ze zkoušky.“

Matka se na mě rozzlobeně otočila a vrátila se do kuchyně. Parváne ke mně zvedla pohled, mrkla na mě a odešla.

Okamžitě jsem začala s kotníkem cvičit. Jakmile jsem ucítila bolest, lehla jsem si a podložila si nohu polštářem. Místo, abych si ho masírovala jedním vaječným žloutkem, používala jsem dva a zdvojnásobila i množství olejíčků. A mezi tím vším jsem využívala každé příležitosti, abych si znovu přečetla dopis, který se teď stal mým nejdražším a nejcennějším vlastnictvím.

Přemýšlela jsem, proč je jeho srdce zrcadlem zamženým žalem. Musí mít těžký život. Evidentně pracuje, podporuje matku a sestry a zároveň studuje, to musí být velké břímě. Možná kdyby neměl všechny ty povinnosti a jeho otec byl ještě naživu, přišel by o mou ruku požádat hned. Doktor říkal, že je z vážené rodiny. Já jsem ochotná s ním žít i v jedné zatuchlé místnosti. Ale proč psal, že moje jméno ladí s mým obličejem a povahou? Nebyla snad skutečnost, že jsem jeho dopisy přijala, důkazem, že nejsem nevinná? Zamilovala bych se, kdybych byla opravdu nevinná? Ale nedokázala jsem tomu zabránit. Snažila jsem se na něj nemyslet, nerdít se a uklidnit tlukot srdce, když jsem ho spatřila, ale nic z toho jsem nedokázala vůlí ovládnout.

•••

V sobotu ráno jsem se probudila dřív než obvykle. Vlastně jsem v noci skoro nespala. Oblékla jsem se a ustlala si postel, abych všem dokázala, že už mě nic nebolí. Odložila jsem babiččinu hůlku, která mi tak dobře sloužila, opřela se o zábradlí a sešplhala ze schodů. Pak jsem se posadila k prostřené snídani.

„Ale bude mít přece šátek, synu. Nebo ne?“

„Proč? Co ti na ní vadí?“

„Proč myslíš?“