Enola Holmesová
Prípad zlovestných kytíc

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Nancy Springer

Enola Holmesová – Prípad zlovestných kytíc – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Nancy Springer: An Enola Holmes Mystery – The Case of the Bizarre Bouquets

Copyright © 2008 by Nancy Springer

Cover L&L Kiadó, 2022

Translation © Petra Kýšková 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2023

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN tištěné verze 978-80-566-3636-7

ISBN e-knihy 978-80-566-3671-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3672-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-3670-1 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Mojej matke.

N. S.

MAREC 1889

Blázni nemajú rozum, prebleskne hlavou vrchnej sestre. A vari nie je práve nedostatok zdravého rozumu príčinou duševnej nespôsobilosti? Napríklad ten nový pacient. Keby mal aspoň štipku rozumu, tak by v takýto krásny slnečný deň, prvý pekný deň tohtoročnej jari, cvičil vonku s ostatnými. Poslúchal by príkazy (Stoj rovno! Zhlboka dýchaj! Zdvihni oči, obdivuj tú nádhernú oblohu! A teraz pochodom v chod! Najprv ľavá… dva… tri… štyri!) a robil by pre seba aspoň niečo dobré. Lenže on namiesto toho…

„Pusťte ma von!“ požiada asi po stý raz. „Som Angličan! Takéto zaobchádzanie s britským občanom je neprípustné!“ Hovorí síce rozčúlene, ale nekľaje, to sa mu musí nechať. Ani keď bol na tom najhoršie a vzpieral sa dozorcom, ani keď riaditeľovi vrazil päsťou do oka, ani vtedy nebol sprostý. Rovnako ani teraz, akurát sa ustavične čohosi domáha. „Pusťte ma von! Ako oddaný služobník kráľovnej sa odvolávam na svoje práva. Okamžite ma pusťte von z tejto prekliatej rakvy!“

„To nie je rakva, pán Kippersalt.“

Vrchná sestra sedí na nepohodlnej drevenej stoličke, vyčalúnenej výhradne jej objemnými proporciami, štrikuje sivú ponožku a znudeným, no chlácholivým tónom pokračuje: „Zvrchu a zospodu tak možno vyzerá, ale sám veľmi dobre viete, že na rakve by nemohli byť po oboch stranách otvory odhora dole, cez ktoré môžete dýchať, a ja cez ne vidím, že nemáte nijaké ťažkosti…“

„Nijaké ťažkosti?“ Muž ležiaci v úzkej debne, značne obmedzujúcej akýkoľvek pohyb, sa znenazdajky začne smiať. Žene spadne očko, odloží štrikovanie nabok a natiahne sa po papier a ceruzku. „Že nemám v tomto diabolskom zariadení nijaké ťažkosti?“ zakričí muž pomedzi prenikavé, neprirodzene znejúce kŕčovité výbuchy smiechu.

„Nezdá sa, že by ste boli fyzicky indisponovaný,“ odvetí sestra dôstojne. „Navyše ležíte na čistom, môžete meniť polohu a pohybovať rukami. Ohrádka je bez najmenších pochýb lepšia než zvieracia kazajka.“

„Ohrádka?! Takto to nazývate?“ Muž sa neprestáva bezdôvodne smiať.

Sestra ho pozoruje a uvedomuje si, že si naňho musí dať pozor. Na takého zavalitého chlapa je nepredvídateľne rýchly. A tiež vynaliezavý. Dostal sa skoro až k plotu.

Do takmer nepopísaného lekárskeho záznamu pána Kippersalta zapíše dátum, čas a poznámku: Pacient dostáva záchvaty hysterického smiechu. V predchádzajúcich záznamoch sa uvádza, že pán Kippersalt sa zo všetkých síl bránil, aby si nemusel obliecť sivú vlnenú uniformu, a že jeho vlastné šaty boli uložené do úschovne; že odmietol jedlo; že jeho moč je svetlý a číry; že sa vyprázdňuje bez ťažkostí a vyzerá udržiavaný; že nemá zdeformovanú hlavu, trup ani končatiny; že prejavuje známky inteligencie a používa vreckovku.

„Ohrádka… chcete tým povedať, že ma zbavujete slobody?“ Jeho znepokojujúci smiech ustáva. Na stredný vek dobre vyzerajúci muž vojenského typu si prstami opíše kontúry fúzov, akoby sa chcel upokojiť alebo zamyslieť. „Kedy ma odtiaľto pustíte?“

„Keď vás prezrie doktor.“ Sestra si je istá, že to bude po podaní chloralhydrátu. Doktor, sám závislý od ópia a ďalších látok, o pacientov liečebne pre choromyseľných nejaví záujem… s výnimkou času určeného na podávanie liekov.

„Doktor? Ja som doktor!“ Psychicky vyšinutý muž opäť vypukne v burácajúci smiech.

Sestra zapíše: Trvá na svojich grandióznych preludoch. Odloží spis a opäť sa pustí do štrikovania. Zvládnuť otočenie päty ponožky môže dať zabrať, ale čo už, taký je údel manželky riaditeľa psychiatrickej liečebne: ustavične musíte robiť desať vecí naraz, nikdy nemáte ani chvíľočku, aby ste si oddýchli, vyšli si na prechádzku alebo si prečítali noviny. Sestričky treba kontrolovať rovnako často ako pacientov; vplyv modernejšej zdravotnej starostlivosti sem nedorazil a výpomoc je v lepšom prípade negramotná, v horšom trpí nejakou neresťou, väčšinou nadmerným požívaním alkoholu.

Odfúkne si. Snaží sa nahodiť očko tam, kde prestala, a odpovie o čosi ostrejším tónom: „Doktor? To predsa nie je pravda, pán Kippersalt. Vo vašich papieroch je jasne napísané, že ste majiteľ obchodu.“

„Ja sa nevolám Kippersalt! Nie som ten, o kom hovoríte! Prečo nikto v tejto príšernej inštitúcii nechápe, že som sa sem dostal vinou nejakého absurdného nedorozumenia?!“

Vrchná sestra cíti, že muž ležiaci v debne pripomínajúcej rakvu sa na ňu pozerá, a obdarí ho unaveným úsmevom. „Pán Kippersalt, za tých tridsať rokov, čo tu pracujem, som zažila neúrekom pacientov, ktorí si mysleli, že sa sem dostali omylom, ale v skutočnosti to tak nikdy nebolo.“ Ako by aj mohlo, keď s každým pacientom prichádzali nezanedbateľné finančné čiastky? „Napríklad takí džentlmeni ako vy. Mnohí sa vydávali za Napoleona, ale mali sme tu aj princa Alberta, sira Waltera Drakea, dokonca aj Williama Shakespeara…“

„Lenže ja vám hovorím pravdu!“

„Niektoré z týchto úbohých zmätených duší sa nakoniec vyliečili,“ pokračuje sestra, nevnímajúc mužovo prerušenie, „ale niektoré tu musia zostať. To by ste chceli, pán Kippersalt? Zostať tu do konca života?“

„Nevolám sa Kippersalt! Volám sa Watson!“

Žena aj cez mreže vidí, ako sa mu ježia fúzy. Milo, ale trochu výsmešne odpovie: „Na inom oddelení máme Sherlocka Holmesa. Zaujímalo by ma, či by vám to dosvedčil.“

„Ste blázon! Vravím vám, že som John Watson, lekár a spisovateľ! Jediné, čo musíte urobiť, je zdvihnúť telefón a zavolať do Scotland Yardu.“

Telefón? Ako keby niekto tak ďaleko na sever od Londýna niekedy videl alebo použil takú novotu. Stačí zavolať do Scotland Yardu? Opäť tie jeho grandiózne preludy!

„… a vypýtať si inšpektora Lestrada. On moju identitu potvrdí.“

„Nezmysel!“ zašomre sestra. „Nezmysel.“ On si vážne myslí, že doktor sa bude naňho niekde vypytovať, potom ho pustí na slobodu a na dôvažok vráti takú sumu peňazí? Ten muž blúzni. „Psst… už tíško!“ šepká, akoby upokojovala dieťa. Je znepokojená, pretože toľká horlivosť môže viesť k zápalu mozgových blán, pokiaľ sa pacient rýchlo neupokojí. Prešli už dva dni a pán Kippersalt ešte neprestal vykrikovať. Naozaj smutný prípad. Videla už veľa šialencov, ale pána Kippersalta jej je zvlášť ľúto. Zdá sa totiž, že keby mal rozum, bol by to dobrý človek.

PRVÁ KAPITOLA

Vybrať pre seba nové meno nie je vôbec jednoduché. Povedala by som, že je to dokonca ťažšie, než vybrať meno pre dieťa, pretože dôverný vzťah so sebou samým môže byť mätúci, zatiaľ čo s bábätkom sa po narodení človek len zoznamuje. Som si istá, že meno Enola, čo je pospiatky alone, čiže sama, mi mama musela dať z nejakého umeleckého rozmaru.

Nemysli na matku!

Veľká modrina z mojej tváre pomaly mizla, o pocitoch sa to však povedať nedalo, tie boli stále boľavé. Preto som sa prvý slnečný marcový deň roku 1889 rozhodla zostať vo svojej izbe. Sedela som pri otvorenom okne (po dlhej zime som uvítala čerstvý vzduch, čo aj v londýnskej verzii) s ceruzkou a papierom v ruke a pozerala sa na rušnú ulicu East Endu.

Moju pozornosť upútalo dianie podo mnou. Cez cestu sa presúvalo stádo oviec a všetci, čo tadiaľ práve prechádzali, vrátane konských povozov s uhlím, dvojkolesových vozíkov ťahaných oslami a káričiek s ovocím a so zeleninou museli zastať. Počula som, ako pohoniči vykrikujú na seba vulgárne nadávky. Armádni verbovači v červených kabátoch a iní povaľači sa pobavene prizerali a dievčatko v roztrhanom oblečení, ktoré sprevádzalo slepého žobráka, sa snažilo predrať cez dopravnú zápchu. Zvedavé deti sa šplhali na kandelábre, aby lepšie videli, a ženy v špinavých šatách sa náhlili za svojimi povinnosťami.

Ony – tie zodraté ženy z chudobných štvrtí – mali na rozdiel odo mňa kam ísť.

Pozrela som sa na papier vo svojom lone a prečítala si, čo som napísala:

Enola Holmesová

Rýchlo som ho prečiarkla – svoje vlastné meno, ktoré som za žiadnu cenu nemohla používať. Moji bratia Mycroft a Sherlock ma totiž nesmú nájsť. Chcú ma mať pod kontrolou a prostredníctvom hodín spevu a podobných nezmyslov ma zmeniť tak, aby sa zo mňa stala ozdoba vznešenej spoločnosti. Na čo by podľa zákona mali právo.

Donútiť ma napríklad navštevovať internátnu školu. Alebo ísť do kláštora, do sirotinca, prípadne do dievčenskej akadémie zameranej na maľovanie porcelánu… skrátka, kamkoľvek by im napadlo.

Mycroft, ten starší, by ma pokojne mohol dať zavrieť do blázinca. Na doživotie. Stačil by na to podpis dvoch lekárov – z nich jeden by bol „cvokár“, ten sa vždy poteší peniazom za nového pacienta. A potom by to musel podpísať aj samotný Mycroft… ibaže ja mu nič podobné nehodlám dovoliť.

Napísala som:

Ivy Meshlová

Meno, ktoré používam odvtedy, čo som na úteku. „Ivy“, čiže brečtan, symbolizuje vernosť a „Meshlová“ je hra s priezviskom „Holmes“ – prehodila som písmená na Meshlo, pridala som vá a bola zo mňa Meshlová. To meno sa mi páčilo a veľmi som si ho chcela nechať, ale bála som sa. Zistila som totiž, že Sherlock vie, že Ivy používam ako šifru pri komunikácii s matkou prostredníctvom rubriky osobných správ.

Čo ešte o mne vie môj geniálny brat Sherlock? Ten, ktorý po mne, na rozdiel od zavalitého Mycrofta, naozaj pátra… Čo sa počas našich veľmi nepravidelných stretnutí o mne dozvedel?

Napísala som:

Vie, že sa naňho podobám.

Vie, že dokážem loziť po stromoch.

Vie, že jazdím na bicykli.

Vie, že sa preobliekam za vdovu.

Vie, že sa preobliekam za chudobnú ženu, ktorá predáva vyšívané vreckovky.

Vie, že sa preobliekam za mníšku.

Vie, že som chudobným rozdávala jedlo a deky.

Vie, že v korzete nosím dýku.

Vie, že som vypátrala dve hadané osoby.

Vie, že som priviedla políciu na stopu dvoch zločincov.

Vie, že som dvakrát vtrhla do jeho bytu na Baker Street.

Vie, že používam meno Ivy.

Treba brať do úvahy, že od doktora Watsona vie, že mladá dáma menom Ivy Meshlová pracovala pre prvého vedeckého investigátora.

Pri poslednom bode som si vzdychla. Doktora Watsona som obdivovala, aj keď som ho videla len trikrát: prvýkrát, keď prišiel na konzultáciu do kancelárie investigátora – profesionálneho hľadača nezvestných osôb – kvôli svojmu priateľovi Sherlockovi Holmesovi; druhýkrát, keď som za ním šla na niečo sa spýtať a on mi dal bromid na bolesť hlavy; a tretíkrát, keď som mu zverila do starostlivosti zranenú lady. Doktor Watson bol zosobnením statného galantného anglického džentlmena, ochotného komukoľvek pomôcť. Mala som ho veľmi rada, skoro rovnako ako svojho brata. Sherlocka som napriek všetkému zbožňovala, hoci som ho poznala najmä z veľmi slávnych príbehov, ktoré o ňom spísal jeho priateľ Watson a ktoré som čítala tak dychtivo ako nikto iný v celom Anglicku.

Prečo mám pocit, že práve tí, na ktorých mi najviac záleží, znamenajú pre mňa hrozbu?

Vzdychla som si, stisla pery a niekoľkými hrubými čiarami som ceruzkou preškrtla meno Ivy Meshlová.

Čo teraz?

Nevyvádzalo ma z miery iba to, že si musím vybrať nové meno, ale aj principiálny problém ako ďalej a kým byť. Za akú ženu by som sa mala preobliecť tentoraz? Mala by som byť obyčajná Katka či Betka? Aké nudné! Ibaže moje obľúbené kvetinové mená ako Rosemary, symbol spomienok, či Violet, symbol skrytej krásy a počestnosti, neprichádzajú do úvahy, keďže Sherlock vie o našom kóde s mamou.

Nemôžem použiť ani svoje prostredné mená, pretože majú nepopierateľný aristokratický nádych. Pokrstili ma ako Enolu Eudoriu Hadassah Holmesovú. Enola E. H. Holmesová – E. E. H. H. Eehh.

Je to výstižné, pretože presne tak sa cítim. Meno Hadassah patrilo otcovej zosnulej sestre a Sherlock by pri ňom okamžite spozornel, o Eudorii nemôže byť ani reč, pretože to je krstné meno našej matky. Niežeby som pociťovala túžbu štylizovať sa práve do osoby svojej mamy.

Alebo žeby hej?

„Doparoma!“ zahrešila som a napísala:

Violet Vernetová

Vernetová bolo matkino dievčenské meno, na to by Sherlock opäť prišiel. A čo tak jeho základ odzadu?

Vernet – Tenrev

To sa mi nepozdáva. Ledaže by som sa trochu pohrala s písmenami.

Netver

Never… Nikdy

Every… Každý

Ever… Vždy

Vždy čo?

Vždy sama?

Vždy opustená?

Vždy vzdorovitá, povedala som si v duchu prísne. Vždy byť tým človekom, ktorým som. Rebelkou, rojkom, investigátorkou, hľadačkou stratených. Napadlo mi, že pokiaľ sa chcem dostať k správam, ktoré nevyšli v tlači, mala by som si nájsť miesto v nejakej redakcii na Fleet Street.

Práve vo chvíli, keď mi táto myšlienka prebleskla hlavou, začula som na schodoch šuchtavú chôdzu pani domácej. „Noviny, slečna Meshlová!“ zahulákala ešte skôr, než došla k dverám. Pani Tupperová bola hluchá ako poleno, preto zrejme pokladala za nevyhnutné robiť okolo seba hurhaj.

Rýchlo som vstala, prešla som cez izbu a vyhodila všetko, čo som napísala. Vzápätí zabúchala na dvere tak vehementne, že by svojou päsťou dokázala rozbiť aj orech. „Noviny, slečna Meshlová!“ zakričala mi do tváre, práve keď som otvorila dvere.

„Ďakujem, pani Tupperová.“ Samozrejme, že ma nemohla počuť, ale keď som jej brala noviny z rúk, videla, že pery sa mi stáčajú do niečoho, čo pripomínalo úsmev.

Neodišla však. Vystrela drobné zhrbené telo, ako najviac sa jej dalo, a uprela na mňa mdlý pohľad.

„Slečna Meshlová,“ predniesla suverénne, „fakticky neni v porádku, žeby ste sa takto zatvárali. Nech sa stalo bársčo, a nič mi do toho neni, no nech to bolo bársčo, nemá cenu byť furt dnuká. Dneska je pekný deň s trochou slnka a vonkaj sa ukazuje jar. Tak čo si nedáte čepec a nendete aspoň troška na špacír?“

Aspoň myslím, že hovorila niečo podobné, v podstate som ju nevnímala. Zabuchla som pred ňou dvere, za čo sa hanbím. Všetku svoju pozornosť som totiž upriamila na titulok v Daily Telegraph v tomto znení:

SPOLOČNÍK SHERLOCKA HOLMESA ZÁHADNE ZMIZOL MIESTO POBYTU DOKTORA WATSONA JE NEZNÁME

DRUHÁ KAPITOLA

Stála som ako prikovaná a sukňa mojich po domácky vyrobených šiat z lacnej bavlny sa skoro chytila od ohňa v kozube. Čítala som:

V tejto chvíli nemôžeme vylúčiť nijaký násilný trestný čin. Momentálne prebiehajú úkony smerujúce k vystopovaniu pohybu doktora Watsona počas tejto stredy, keď odišiel na svoje pravidelné obchôdzky, ale domov ani do svojej ordinácie sa v ten deň už nevrátil. Polícia vypočúva aj drožkárov…

A odteraz aj ďalší: ja.

Počkať! Čo ak je Watsonovo zmiznutie iba pasca, do ktorej ma chce chytiť môj brat? Sherlock vie, že som sa zaplietla už do dvoch prípadov pátrania po nezvestných osobách. Možno mu zatiaľ nedošlo, že som vymyslela postavu doktora Leslieho Ragostina, vedeckého investigátora, ale pravdepodobne už vie, že som preňho pracovala. Žeby vytušil aj to, že hľadať stratených ľudí je mojím životným poslaním?