KALIBR

Taylor Adams

POSLEDNÍ SLOVO

KALIBR

Přeložila Irena Steinerová

Tato kniha je fikce. Všechna jména, postavy, místa a události jsou buď smyšlené, nebo jsou použité fiktivním způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi či místy je čistě náhodná.

THE LAST WORD

Copyright © 2023 by Taylor Adams

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins

Publishers. All rights reserved.

Translation © Irena Steinerová, 2024

ISBN 978-80-242-9997-6

Obsah

- PROLOG

- ČÁST PRVNÍ

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- ČÁST DRUHÁ

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- ČÁST TŘETÍ

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- ČÁST ČTVRTÁ

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Nolana

PROLOG

Konec.

Emma Carpenterová odloží čtečku. Má pocit, jako by se s bolavými plícemi vynořila z vodní hlubiny. Ještě nikdy nebyla tak vděčná, že se na papírově bílé obrazovce konečně objevilo to slovo.

„Chválabohu.“ Promne si oči.

Stáhla si tu bizarní e-knihu za devadesát devět centů na doporučení souseda. Román měl monotónní černou obálku s bílým nápisem vyvedeným fontem Comic Sans: Vražedná hora. Působilo to amatérsky, jako snuff film na videokazetě. Co by ale člověk mohl chtít za cenu, za jakou si nekoupí ani čokoládovou tyčinku?

Až po zaplacení si všimla podtitulu: Nejstrašidelnější kniha, co si kdy přečtete.

No nazdar.

Nadšený propagační výkřik byl v uvozovkách, aby to vypadalo, že jde o citaci z recenze nebo o slova někoho významného, ale žádný zdroj uveden nebyl. Takže jen autorova samochvála.

No nazdar.

Emmu to přesto neodradilo a pokračovala ve čtení hororu o dvou spolužačkách z vysoké školy, které se s batohem na zádech vypraví do Apalačských hor. Jedna studuje psychologii a druhá je v přípravném kurzu na přijímací zkoušky na právnickou fakultu. Jsou to spíš karikatury než reálné osoby: namyšlené, uječené a pitomé; snad nejnepřesvědčivěji vystižené lesby všech dob. Fakt, že nejhodnověrnější postavou celé knihy je sériový vrah, mluví za vše.

Emma měla jako obvykle problém se zápletkou typu „hrdinky uvězněné na odlehlém místě s vraždícím maniakem“ (Proč tam nikdy není mobilní signál? Proč u sebe nikdo nikdy nemá zbraň? A proč prokristapána se ty holky pořád rozdělují?) a jediné, co ji drželo u čtení toho stotisícislovného pochodu smrti, byl zajímavý umělecký postup: příběh je už od první stránky vyprávěný v první osobě a výhradně z perspektivy padoucha. Obě dívky – postavy, s nimiž má čtenář sympatizovat – jsou popisované pouze očima zabijáka.

A to v minulém čase.

Do třetice: no nazdar.

Není potom divu, že po hodinách nezáživného pronásledování zastihne vypravěč a vrah v jedné osobě Psycholožku samotnou ve stanu a pokusí se ji uškrtit. Skoroprávnička zasáhne a snaží se kamarádku zachránit, ale – místo aby popadla zabijákovu pušku s nočním viděním, kterou si lehkomyslně odložil na zem – zachová se jako hloupá husa a začne se s ním prát. Vrah ji během pár okamžiků vykuchá a Psycholožka povýší na Poslední holku. Ani Psycholožce ovšem nedojde, že by měla sebrat tu zatracenou pušku, a raději s řevem prchá lesem, dokud nenarazí na opuštěnou chatu, která je v pěší vzdálenosti, ale až doposud o ní nebyla řeč. Samozřejmě že dodávka zaparkovaná u chaty odmítá nastartovat. Samozřejmě že dívka zůstane uvězněná v jediné místnosti bez možnosti úniku. Samozřejmě že zabiják odjíždí domů s její hlavou ve sportovní kabele.

Konec.

Díky bohu aspoň za to.

Amazon má navíc tu drzost ji požádat, aby knihu ohodnotila. Z pěti hvězdiček? Jedna. Nejdřív se ovšem přesvědčí, že nelze dát nulu. Pak naťuká stručnou recenzi – pravděpodobně napsanou lépe než celá Vražedná hora –, než ale klikne na Přidat komentář, zaváhá.

Proč?

Znejistí. Na kratičký okamžik strne s prstem ve vzduchu. Představí si své budoucí já, které ji zoufale varuje, že se na obzoru tyčí něco hrozného, že si právě hodlá podepsat svůj vlastní rozsudek smrti a nyní má poslední šanci to zvrátit. E-knihu zatím nikdo nehodnotil, takže její jednohvězdičková recenze bude první a jediná. Přečte si ji sám autor?

Do okna za ní něco udeří. Podivné masité plesknutí, zlověstně těžké. Srdce se jí sevře v hrudi.

Otočí se, ale venku vidí jen vodou nacucanou oblohu. Hustý porost žlutých pobřežních travin, smáčený deštěm a vlnící se v mírném větru. V pozadí se přelévají bílé hřebeny vln.

Pták.

Je tu sama.

Do okna narazil pták.

Přesto vstane, natáhne na sebe pláštěnku a jde zkontrolovat zadní dvorek. A opravdu, na písčitém záhonu hned pod francouzskými okny najde nehybného opeřence. Křehké hnědočervené tělíčko. Víčka zavřená, jako by spal.

Emma ho uchopí do dlaní a položí na zmuchlanou modrou plážovou osušku na zahradním lehátku. Ví, že ptáci se občas ještě probudí k životu. Jejich mozečky jenom potřebují restartovat.

Vrátí se dovnitř.

Na čtečce zjistí, že její hodnocení Vražedné hory je odesláno. Musela v úleku cuknout ukazovákem. Je to tam. Její slova. Jedna hvězdička. Teď už s tím nic nenadělá.

Vymaže tedy román z čtečky a snaží se zapomenout na dvě fiktivní vysokoškolačky a jejich vraždu, s takovým gustem popsanou do nejmenšího detailu. Má spoustu jiných elektronických knih ke čtení. Internet je nekonečný oceán příběhů a ona si poslední dobou s mírným znepokojením uvědomuje, že jí na kvalitě knihy vlastně nezáleží. Vynikající, průměrná – je to jedno. Hlavní je, aby se odehrávala v úplně jiném prostředí, než v jakém se Emma právě nachází, totiž na tomto šedivém písčitém pobřeží.

Znovu pročítá svůj komentář. Nebyla k tomu cizímu člověku příliš tvrdá? Kdoví, vždyť autorovi může být teprve dvanáct. Vlastně by to mnohé vysvětlovalo.

Není to fuk?

Přestaň na to civět.

Rozhodne se, že zajde na pláž vyvenčit svého zlatého retrívra Lajku, než se přižene další bouřka. Cestou míjí ptáčka na zahradním lehátku; je stále nehybný, ale Emma doufá, že po návratu najde osušku prázdnou, že se omráčený tvoreček mezitím probere a uletí.

Na Vražednou horu už myslet nebude.

––––––––

Vydrží jí to dvě hodiny, než se vrátí dovnitř se solí ve vlasech a pískem v teniskách. Červená ikonka v rohu prohlížeče ji informuje, že obdržela komentář ke své uživatelské recenzi.

Zhoupne se jí žaludek. Názory jsou jako díra do zadku, jak se říká; má je každý. Zvlášť na internetu, kde jsou jich miliony. Ona ale už přesně ví, kdo to okomentoval.

Klikne na ikonu.

Chvilku trvá, než naskočí satelitní wifi, a pak se objeví:

Dobrý den, Emmo86,

rád Vás poznávám! Jsem autorem oceňovaného thrilleru VRAŽEDNÁ HORA. Děkuji, že jste si přečetla můj román. Jen díky čtenářům jako Vy mohlo mé dílo vůbec vyjít!

Vidím ale, že se Vám moje kniha nelíbila. Což je naprosto v pořádku! Rád bych se Vás ale zeptal: proč potom píšete recenzi? Čtenáři by měli zveřejňovat pouze kladné ohlasy! Vám tady o nic nejde, ale mně ano. Když další potenciální čtenáři uvidí, že jste dala tomuto dílu pouze jednu hvězdičku, může je to odradit od koupě mých knih, což mi způsobí finanční újmu!

Pracuju dnem i nocí, abych jednoho dne mohl odejít ze zaměstnání a stát se spisovatelem na plný úvazek. Je to můj sen už od dětství. Ve skutečném životě jste jistě sympatická a vstřícná a nikomu nepřejete nic zlého, proto bych Vás rád poprosil, jestli byste byla tak hodná a mohla svou recenzi smazat.

S přátelským pozdravem

H. G. Kane

Přečte si to dvakrát.

Ještě nikdy se nesetkala s tím, že by autor veřejně komentoval internetovou recenzi své knihy, natož aby požadoval její odstranění. To je porušení nějakého nepsaného pravidla, ne? Natáhne se a chce notebook zaklapnout – napůl sklopí víko –, ale cosi ji ponouká, aby odepsala.

Nedělej to.

Možná je to kvůli nepřirozeně bodrému tónu autora, který v knize líčí, jak šlachy v hrdinčině krku „ruply jako bledé rozvařené špagety“. Nebo kvůli přemíře vykřičníků, připomínající dětskou mluvu.

Nereaguj.

Nebo jí možná vadí, jak se staví do role oběti; absurdní implikace, že tento samozvaný „spisovatel“ má nárok živit se prací, k níž ve skutečnosti nemá žádné schopnosti ani kvalifikaci.

Ne – ne – ne –

Znovu počítač otevře. Rychle naťuká:

Dobrý den. Díky za komentář k mé recenzi. Bohužel mě Vaše kniha neoslovila. S dovolením ale ponechám své hodnocení na stránce, jelikož jde o fórum, kde čtenáři sdílejí upřímné názory, pozitivní, stejně tak jako negativní.

Málem přidá své vlastní iniciály, ale nakonec si to rozmyslí. Klikne na Přidat komentář, tentokrát bez zaváhání. Její text se objeví pod jeho vyjádřením.

Hotovo.

V hlavě jí uvízlo autorovo jméno. H. G. Kane.

Je jí matně povědomé. Možná je pseudonym schválně zvolený tak, aby vypadal jako sexy hybrid H. G. Wellse a Stephena Kinga? Ten člověk nemůže být doopravdy slavný, jestliže Emma právě zveřejnila první a poslední komentář k Vražedné hoře a –

Přišla jí odpověď na komentář. Už.

Vážně?

Přejede jí mráz po zádech, když čte:

Emmo86, při vší úctě, psaním VRAŽEDNÉ HORY jsem strávil 6 měsíců. Tobě trvalo napsání té nenávistné recenze, kterou jsi pošpinila celé mé dílo, pouhých pár vteřin. Krutihlávci jako ty nechápou, co všechno je pro mě v sázce.

Snažně tě prosím, abys tu recenzi smazala.

S pozdravem

HGK

Tentokrát si to přečte jenom jednou.

Snažně tě prosím. To ještě v našem století někdo říká? A krutihlávci jako ty – to má být urážka? Taky dost ujeté. Navíc jí začal tykat.

Prsty se jí rozběhnou po klávesnici.

Promiň, ale moje odpověď zůstává stejná. Hodně štěstí s dalšími knihami.

Po krátké úvaze dodá:

A ještě pro info do budoucna, žádná žena by NIKDY nevyrazila na horskou túru ve vysokých podpatcích.

Začíná to být otravné. Uvažuje, jestli si ty komentáře přečtou další uživatelé a zapojí se do diskuse. Co si pomyslí? Na čí stranu se postaví?

V duchu si připomene, že tady žádné strany nejsou. Čtenáři mají právo vyjádřit vlastní názor. Autoři by to neměli komentovat. A čím víckrát si čte slova onoho neznámého člověka, tím silněji jí buší tep v krku. Proč by ji mělo zajímat, že ten pisálek strávil půl roku života vytvářením tohoto slovního průjmu? Ona jeho čtením zabila čtyři hodiny. Prohrávají oba.

Potřebuje na vzduch. Zase.

Uvědomí si, že úplně zapomněla na zcepenělého ptáka venku.

Když se vrátí zkontrolovat zahradní lehátko, z nebe už padají první kapky. K jejímu zklamání leží opeřené tělíčko stále na ručníku. Přesně tam, kde ho nechala. Tenké nožky pomalu tuhnou. Oči zavřené. A teď, za doprovodu vzdáleného hromobití blížící se bouřky, si všimne něčeho, co jí předtím uniklo.

Kapky zaschlé krve mezi ptačími víčky, jako malá rudá slzička.

Vrátí se dovnitř.

Na obrazovce má další vzkaz od autora – tentokrát s nádechem hrozby.

Víckrát tě žádat nebudu.

Ještě vestoje odpoví:

Dobře.

Pak zaklapne notebook.

ČÁST PRVNÍ

Nikdy nepřepisuj.

– H. G. Kane,

Jak psát: Tipy od profesionálního spisovatele, 2015,

hgkaneofficial.com

KAPITOLA 1

Někdy po třetí ráno se Emma probudí a uvidí v temném koutě ložnice stát muže. Z větší části ho halí černý obdélníkový stín dveří.

Zamrká a předpokládá, že se postava rozplyne jako sen.

Pořád tam je.

Zaostří zrak a místnost hned získá jasnější kontury. Paprsek měsíčního světla zachytí záhyb látky kabátu na rameni přízraku. Fald povislé kůže na krku. A krempu klobouku. Takový nosili gangsteři ve starých filmech.

Zírá na ni.

Pozoruje ji ve spánku.

Emma se neodvažuje pohnout. Ani malíčkem u nohy. Jestli neznámý zjistí, že je vzhůru, ten křehký okamžik se rozbije. Skočí po ní a podřízne jí krk, vydloubne oči, nebo udělá něco ještě horšího. Znovu zamrká a pokouší se ve tmě rozeznat další podrobnosti, snaží se přitom příliš neotevírat oči.

Postava se také nehýbe.

Emma si uvědomí, že zadržuje dech. V plících ji pálí. Co nejopatrněji nasaje doušek vzduchu, tiše jí syčí mezi zuby. Zajímalo by ji, jestli to vetřelec slyší.

Jak dlouho už tam stojí a sleduje mě?

Situace balancuje na ostří nože.

Emma žije sama. Ložnice je v prvním patře. Telefon se nabíjí dole v přízemí. V domě nejsou žádné střelné zbraně. V okolí nebydlí žádní sousedé, kteří by zaslechli její křik. Napadá ji, že by mohla odhodit peřinu, vyskočit z postele a proběhnout kolem toho člověka na chodbu a dolů po schodech. Je ale pořád moc velká tma, než aby si byla jistá. Co když je to jen pověšený kabát? říká si v duchu. Optická iluze.

Po levici má noční lampičku s řetízkem. Sune k ní ruku pod peřinou, kousek po kousku, jako had pod hladinou.

Ticho.

Postava zůstává nehybná. A manévru její ruky si nevšimla – aspoň prozatím. Emma zavře oči a soustředí se na okolní zvuky. Vzdálené burácení vln. Bušení deště do střešních šindelů. Snaží se identifikovat mužův dech nebo zašustění oblečení, ale je nepřirozeně tichý. Emma se vnitřně připravuje na vrznutí podlahy, signalizující jeho první krok směrem k posteli. Nic se neozve.

Raz, počítá. Ruku už má vystrčenou zpod peřiny, prsty se sunou vzhůru po studeném porcelánovém podstavci lampy. Šmátrá po řetízku.

Dva.

Nahmatá ho. Tiše jí zachrastí mezi prsty. Slyšel to? Pokud ano, nezaútočil. Žádný pohyb.

Tři?

Bojí se narušit ten poklid. Polkne však strach. Je už úplně bdělá, svaly pod přikrývkou má napjaté a musí být připravená. Žádné výmluvy.

Tři.

Zatáhne za řetízek. Nukleární záblesk. Zašklebí se před ostrým světlem, odhodí peřinu doleva a vrhne se doprava, tvrdě dopadne na bosá chodidla. Otočí se, lokty zvednuté v sebeobraně, a sprintem vystřelí ke dveřím z ložnice. Když se k nim řítí, zajede pohledem do míst, kde stál neznámý v klobouku. Je tam jen prázdná zeď.

Zmizel.

Je sama v jasně osvětleném pokoji.

Byl tam vůbec?

––––––––

Emma se pokouší znovu usnout, ale nejde to.

Rozhodne se prohledat dům místnost po místnosti.

Nejdřív horní patro – ložnici, koupelnu s dvojitým umyvadlem a šatnu. Kontroluje každý kout, každý stín, každou mezeru, kde by mohl číhat vetřelec.

Horní patro: vzduch je čistý.

Pak spodní patro. Přízemí je problematičtější – prostorný obývák plus kuchyň spojená s jídelnou, jejíž tři stěny jsou prosklené od podlahy až ke stropu. Zčásti plážová rezidence, zčásti akvárium. K tomu další dva pokoje, koupelna a prádelna se shozem na prádlo z horního patra. Dlouhé průhledy, ale přitom všude plno nebezpečných skrýší. Emma otevře každé dveře a propátrá každičký čtvereční centimetr. Cestou metodicky rozsvěcuje a vytváří tak čím dál větší bezpečnou zónu světla. Je to uspokojivé, jako by obsazovala dobyté území.

Přízemí: vzduch je čistý.

Zbývá ještě jedno podlaží.

„Zatracenej sklep.“

Schodiště se noří dolů do temného jícnu. Emma se zastaví ve dveřích a vdechne vlhký jeskynní pach. O pár stupňů níž se schody stáčejí v pravém úhlu pod nízkou trubkou pokrytou měděnkou. I Emma se svými sto šedesáti centimetry se musí sklonit. Po dalších deseti schodech ji ovane pach plísně a myšiny, jako by vstupovala do samotných útrob domu. Bosým chodidlem došlápne na slizkou betonovou podlahu.

Dole bývá vždycky vlhko, proto jsou také domy u pláže jen zřídka podsklepené. Ani s jímkovým čerpadlem, jaké je tady, nelze udržet suterénní prostory v suchu. Jediné světlo ve sklepě se rozsvěcuje umělohmotným vypínačem na betonové zdi po Emmině levici – v té tmě není vidět. Šmátrá po něm nataženými prsty, když vtom se za ní cosi pohne. Na odhalených bedrech pocítí závan vzduchu. Okamžitě to rozpozná, to teplo. Dech.

Překvapeně sebou cukne a loktem vrazí do police. Jakýsi těžký předmět se zřítí na beton, ohlušující rána jako výstřel z pušky.

Nemůže nahmatat vypínač. Tma jako v pytli.

Znovu jí něco zafuní na záda. Tentokrát je zvuk hlubší, jako by měl dotyčný plný nos. K holé kůži se jí vlhce přitiskne studený čumák.

„Lajko,“ zašeptá Emma, „ty jsi ten nejhorší hlídací pes na světě.“

Konečně najde vypínač. Budiž světlo.

Lajka je zlatý retrívr, ale její barva tomu neodpovídá. Pochází z anglického plemena s téměř bílou srstí, kvůli čemuž si ji lidé často pletou s bílým labradorem nebo s pyrenejským horským psem. Emma si dřepne a podrbe ji v hedvábném kožíšku pod ušima. „Štěkala bys, kdyby byl v baráku Ted Bundy, že?“

Upřou se na ni černé oči. Němé, nechápavé a dychtivé.

„Že?“

Nic.

„Že?“

Hleď, prázdnota.

Asi by neštěkala, usoudí Emma. Chorobně přátelská Lajka by však následovala vetřelce do patra a horlivě by se mu třela čumákem o stehno, aby upoutala jeho pozornost. Trochu se jí uleví. Silueta v ložnici byla jen zapomenutým útržkem noční můry.

Sklep: vzduch je čistý.

Emma je úplně sama. Tak to má ráda. Tenhle osamělý dům – tři metry nad hladinou moře, sto metrů od hranice přílivu – je její záchranný člun, jiskřička světla na pustém pobřeží. Občas se dívá z okna a představuje si, že je poslední člověk na Zemi. Jen prázdné nebe, kilometry pobřežní trávy a dunění vlnolamů v dálce.

V přízemí si Emma ověří, zda jsou přední i zadní dveře zamčené (ano) a všechna okna nedotčená (jsou). Co dalšího lze udělat? Nezvaný host nemohl uniknout, aniž by venku spustil světla s pohybovým čidlem. Přesto Emma nechá uvnitř rozsvíceno, zatímco nebe nad Pacifikem šedne s rozbřeskem. Sice prohledala každou místnost a bystré smysly jejího retrívra jí hrají do karet, musí si však neustále opakovat, že není možné, aby ten vetřelec zůstal zamčený v domě společně s ní.

Doufala, že lampa nahoře v ložnici odhalí, že v místech domnělé postavy je židle s ledabyle přehozeným oblečením nebo zavěšená pláštěnka připomínající strašáka do zelí. Je tam ale jen holá zeď. A ona ví, že viděla obrubu klobouku.

Že?

Uvaří si zázvorový čaj a zírá z okna, pokouší se zaostřit zrak na zamlžené pobřeží venku a zároveň na odraz pokoje ve skle a napůl přitom očekává, že za sebou za doprovodu skřípajících houslí zahlédne postavu. Jako v tom filmu.

Nasype Lajce do misky žrádlo. Retrívr k němu lhostejně přičichne.

„Já vím,“ říká Emma. „Taky nemám hlad.“

––––––––

Odpoledne už má přečtené další dvě e-knihy od začátku až do konce. Jedna byla ucházející, druhá docela slušná. Takové jednohubky, každá zhruba na čtyři hodiny, příjemná dioramata s rozháranými detektivy a svéráznými podezřelými a bezcitnými vrahy. Falešné stopy. Tragické zápletky z minulosti. Na večer si stáhla další. Je fajn ponořit se do cizího světa, vychutnávat si propracované detaily a nechat se autorem vodit za nos. Ve šťastnějších dobách Emma hltala Tolstého a Dostojevského, zatímco teď paběrkuje ve slevách a nabídkách zdarma na Amazonu. Nedá se říct, že by četla pro radost nebo obohacení – ale na druhou stranu přece není nic špatného na tom, že vnímá čtení jako únik z reality.

Na konci každé knihy ji Amazon vybízí, aby napsala hodnocení.

Odmítne.

Zapomněla už jméno onoho podivínského spisovatele, ale ten zážitek jí nepřestává vrtat hlavou. Obvykle se nebaví s cizími lidmi, dokonce ani na internetu. Od chvíle, kdy před třemi měsíci dorazila na tuhle pláž, se ze všech sil snaží zpřetrhat všechny společenské vazby a s nikým se nestýkat. Její knihy se teleportují z kyberprostoru. Potraviny se jí objevují na prahu jako mávnutím kouzelného proutku. Jakmile uslyší, že se po půlkilometrové příjezdové cestě blíží dodávka doručovací služby, schová se. Čas náhle zpomalí do podivné sirupovité konzistence, když se jako regulérní dospělák krčíte pod oknem.

Od příjezdu sem zhubla pět kilo. Ne úmyslně. Možná je to nějaká tělesná porucha, ale jídlo se pro ni stalo nezáživnou a neuspokojivou povinností, asi tak radostnou jako sedět na záchodě. Některé dny se úplně zapomene najíst. Jindy má chuť jenom spát a plouží se chodbami jako mátoha. Dům jí připadá kilometry široký. Uvařit konev zázvorového čaje je sisyfovský úkol. Nic nestojí za tak obrovskou námahu, jakou to vyžaduje.

Už ani přesně neví, kdy naposledy slyšela lidský hlas. Před čtyřmi týdny?

Nebo pěti?

Říká se, že introverti si dobíjejí baterky pobytem o samotě. To je sice přesné – protože většina lidí ji dokáže k smrti vyčerpat –, Emma si ale sama sebe většinou představuje spíš jako plastelínu, beztvarou hmotu, která se neochotně přizpůsobuje každodenním požadavkům svého okolí. Usmívá se na sousedovic děti. Platí havarijní pojištění. Objednává se k zubaři. A tady, na pustém pobřeží, objevila ještě znepokojivější pravdu – že bez práce, úkolů, přátel a příbuzných se Emma Carpenterová spokojeně rozplizává. Každá její molekula jde cestou nejmenšího odporu. Občas se zahlédne v zrcadle nebo ve skle, šedivý beztvarý obličej, který sama nepoznává. Bez očí, bez úst, s nosem rozpláclým do rozbředlé kaše. Její vlastní duch.

Máloco jí nahání strach – to nejhorší, co může člověka potkat, ji postihlo už před několika měsíci –, bojí se ale, čím se stane, když je teď sama; kam jí zabloudí mysl, pokud ji nechá volně plynout.

Stabilní přísun digitálního fastfoodu – zábavy kolísavé kvality za devětadevadesát centů – stačí k tomu, aby se nějak zaměstnala.

Zatím.

––––––––

Blíží se bouřka.

Emma si toho poprvé všimne z prádelny, když vyleze na sušičku, otevře miniaturní okénko, prohne záda do oblouku jako štír a vykouří si cigaretu. Vždycky když vyfukuje kouř, zapne ruční plastový ventilátorek z prodejny Vše za dolar, aby každé smítko popela vyletělo ven, a přitom sleduje, jak se nad oceánem hrozivě rýsují bouřková mračna. Poté nasliněnými prsty zadusí cigaretu a strčí ji k ostatním do uzavíratelného sáčku.

Než se na pohovce pustí do čtení třetí elektronické knihy, do oken ťukají první kapky. Kvílí vítr a Emma uvažuje, jestli opravdu slyší, jak se ve vedlejším pokoji s cvaknutím otevírají zapomenuté dveře šatníku. Nebo jsou to kradmé kroky v přízemí? Ruka v rukavici, svírající mačetu?

Opakovaně přerušuje čtení a naslouchá.

Tenhle dům je plný zvuků. Ještě teď, po tříměsíčním pobytu, stále objevuje nové zvláštnosti. Dveře se odmítají zavřít. Voda z okapu kape v pravidelném srdečním rytmu. Toaleta pro hosty občas sama od sebe spláchne. Když to z opačné strany domu zaslechla poprvé, přeběhl jí mráz po zádech, ale teď už to bere jen jako roztomilou podivnost – nějaký duch si sem prostě občas zaskočí na velkou. Je to poprvé, co Emma někomu hlídá dům, a připadá si jako mnohem větší vetřelec, než kdyby si ho jenom pronajímala. Možná to nějak souvisí s tím, jestli jsou příbory v kuchyňském šuplíku vaše, nebo majitelů, každopádně se v noci cítí jako lupič, když se provinile krade cizím obývákem.

Kdo dům vlastní? Sympatická paní z Portlandu jménem Jules.

Emma si aspoň myslí, že je to paní.

Naživo se nikdy nesetkaly.

Její pocit nezvaného hosta částečně souvisí s tím, že bezděky vyvozuje závěry o Julesině soukromém životě. Je to nevyhnutelné. Nelze to nedělat. Ve skříňce v koupelně jsou prášky na vysoký tlak a čípky na změkčení stolice – takže Jules musí být středního nebo pokročilejšího věku? Na polici leží starý fotoaparát značky Polaroid – její domácí fušuje do focení? Jeden pokoj byl nedávno důkladně vygruntovaný, ale ve vzduchu je pořád cítit pižmo puberťáka – Jules má zřejmě syna? Na plakátu na zdi klečí samuraj pod bambusovým porostem ozářeným měsíčním svitem a brousí si meč. Možná ten kluk nastoupil někam na vysokou. Nebo se odstěhoval. Třeba ho Jules zamordovala a jeho useknuté končetiny teď hnijí ve zdech.

Možná Emma jenom čte moc detektivek.

Něco na té místnosti ji ale pokaždé vyvede z míry. Schválně se klučičímu pokoji vyhýbá a nechává dveře zavřené pro případ, že by z nich unikala špatná energie v oblaku odéru deodorantu Axe, limonády Mountain Dew a zpocených ponožek. A ještě něčeho – něčeho kyselého. Zatuchlého. Zkvašeného.

Radši si běž číst.

Emmě do toho nic není. Má tady za úkol regulovat topení, kontrolovat, jestli někde nezatéká a vybírat Julesinu schránku. Všechno ostatní je jako mořský příboj: bílý šum.

Nudlovitý osmnáctikilometrový ostrov Strand Beach (místními označovaný jako Strand) je s pevninou spojený vyvýšenou jednoproudou silnicí. Je to travnatá placka posetá osamocenými příbytky jako tenhle, které od sebe oddělují kilometry prázdného prostoru a většinu z nich obsluhuje jediná místní silnice, Wave Drive. Je tam sporadické mobilní pokrytí, slabý tlak vody a za příznivého počasí i dostatečná šířka pásma satelitního internetu pro Netflix v rozlišení 480p. Není divu, že ve většině domů je od října do dubna tma – jsou to letní sídla zámožných lidí z města jako Jules, během bezútěšného období dešťů zamčená a zazimovaná. V ročním úhrnu srážek zaujímá Strand Beach druhé místo, hned za jistým washingtonským městečkem kousek dál na sever, které se proslavilo svými třpytivými upíry.

Emma tady nemá sousedy v množném čísle – pouze jednoho souseda. Ten osamělý člověk obývá vedlejší dům u silnice Wave Drive, půl kilometru na sever. Ze svého čtecího koutku na pohovce Emma vidí na onu vzdálenou stavbu, připomínající náhrobek na pozadí uslzeného nebe. Uvnitř se slabě svítí. A v okně obýváku je bílá tabule.

S rukou psaným vzkazem.

„No konečně.“

Emma odloží čtečku. Překročí Lajku, která chrápe na medvědí kožešině, a přistoupí k námořnímu dalekohledu u okna. Nakloní se k okuláru a otáčí jím, dokud se sousedův vzdálený vzkaz nezaostří.

Je to… panáček. Pověšený na šibenici.

„Sakra.“

Zase prohrála. Její tip – kyslík – byl úplně mimo.

Nezná celé jméno svého postaršího souseda, jen to, kterým se jí jednou odpoledne prostřednictvím své bílé tabule představil (ZDRAVÍM. JMENUJU SE DEEK). Předchozí týden či dva obsahovala tabule přátelskou výzvu (ZAHRAJEME SI ŠIBENICI?), což znělo jako průpovídka Skládačkového vraha, pokud člověk nikdy neslyšel o hře na oběšence. Jako například Emma.

V krátkosti jde o to, že se jeden hráč snaží uhodnout písmena tajného slova, zatímco druhý za každé neuhodnuté písmeno nakreslí jednu čáru z panáčka v oprátce. Jakmile je panáček kompletní, stává se z něj oběšenec. Jak se ukázalo, Deek byl v této hře naprostý přeborník. Jeho tipy byly chirurgicky přesné, jeho slova neuhodnutelná. Emma ještě ani jednou nevyhrála.

Je nemožné někoho poznat skrz dalekohled, ale podobně jako při hlídání cizího domu se člověk neubrání dedukcím. Emma ví, že stařec žije sám v hromadách haraburdí – pokoj přecpaný nábytkem jako prodejní expozice IKEA, kartotéky přetékající šanony, štosy knih naskládaných na podlaze a (pravděpodobně) nenainstalovaný záchod na zadní verandě. Ví, že dědek má nad krbem zarámovaný starožitný revolver. Ví, že do tří odpoledne pije kafe a pak už jenom whisky – a za večerů, kdy je zkárovaný pod obraz, střílí rachejtle přímo z verandy.

Emma většinou nechá uplynout mezi jednotlivými hrami několik hodin – na Strandu plyne život hlemýždím tempem –, ale teď zahlédne pohyb. Starý poustevník je v kuchyni. Otevře tedy stíratelnou fixu, nakreslí na svou tabuli šibenici a vymyslí slovo.

Stařec ho uhodne na čtyři pokusy.

TROMBA?

„Šmejde.“

Netuší, jak to ten dědek dělá.

Občas ji baví sledovat sousedova opršená okna a spekulovat, jakou exotickou profesi mohl mít člověk, který dnes žije sám s kovbojskou pistolí a pěti tunami nasysleného bordelu. Vrtá jí to hlavou už řadu týdnů. Starožitník? Archivář? Filmová hvězda na odpočinku? Vlastně je trochu podobný Georgi Clooneymu – jako kdybyste strčili Michaela Claytona do sušičky na ovoce. Ten chlápek, co si říká Deek, je pro ni prostě záhadou, ať dělal v minulosti cokoli.

Najednou se soused zvedne od dalekohledu, jako by ho vylekal ostrý zvuk. Uchopí modrou fixu a napíše na tabuli: KDO JE TO?

Emma se zarazí uprostřed doušku.

Postaví šálek s čajem na stůl – ozve se duté klapnutí – a přehnaně pokrčí rameny: Cože?

Stařec píše dál. Bouře však nabývá na síle, déšť bičuje okenní tabule a skrz stékající kapky jsou jeho slova nezřetelná. Emma mžourá do dalekohledu.

CHLAP U TEBE V OBÝVÁKU

ZA TEBOU

Odtáhne se od okuláru. Zezadu ji ovane chlad, jako by se v místnosti za ní zvedl průvan. Ignoruje to a uchopí popisovač.

TO URČITĚ, napíše.

Ví, že si z ní dělá legraci. A ona mu na to neskočí.

Půl kilometru odtud stařec zavrtí hlavou. Mávne na ni zpoza mokrého skla. Pak se otočí k tabuli.

MYSLÍM TO VÁŽNĚ, načmárá. KDO JE TO?

Ukáže na ni.

Ne. Za ni. Do sousedícího obýváku. O tři metry dál.

Emma se nehodlá ohlédnout. „Nikdo.“

JE TAM

„Nuda!“

MÁ NŮŽ

„Nůž? Trochu fantazie.“

Upřeně se dívá sousedovi do očí skrz okna zmáčená deštěm, udržuje oční kontakt ještě dlouho poté, co by ji každý pořádný sériový vrah dávno popadl za vlasy, zvrátil jí hlavu dozadu a podřízl krk. Stařec to nakonec vzdá a pokrčí rameny. Nerad přijímá porážku.

Vyhrála jsem, pomyslí si Emma.

Deek je nenapravitelný recesista, což mu jen přidává na tajemnosti. Asi mu zdejší nuda leze na mozek, protože tohle je už třetí vrah, který se podle něj vkradl k Emmě do domu. Tvrdil jí také, že v tom baráku straší, že Jules dřív provozovala v suterénu burlesku a že předchozí hlídač domu byl sériový vrah. Není zas tolik možností, jak si z někoho vystřelit na vzdálenost půl kilometru, takže jí Deek minulý týden (pravděpodobně poté, co si všiml, že je vášnivá čtenářka) doporučil tu nejhorší knihu, jakou kdy četla: Vražednou horu od H. G. Kanea.

Při té vzpomínce mu Emma napíše: DLUŽÍTE MI 99 CENTŮ

POČKAT. Deek se zarazí. TY SIS TO FAKT KOUPILA?

Přikývne.

VÁŽNĚ?

Přikývne vehementněji.

NO NE! PROMIŇ. Stařec přestane psát a nechápavě zavrtí hlavou. A PŘEČETLAS TO CELÝ?

Emma se provinile usměje. Deek evidentně netuší, kolik má volného času.

OK, pokračuje Deek. DOVOL MI JEDNU OTÁZKU.

„Jasně.“

KDYŽ OTEVŘEŠ LEDNICI

Přikývne.

NAPIJEŠ SE MLÍKA

„Dobře.“

A JE ZKAŽENÝ

Povzdechne si. „Vím, kam tím míříš.“

CO UDĚLÁŠ?

A. MLÍKO VYLEJEŠ?

B. VYPIJEŠ CELOU FLAŠKU, ABY SES UJISTILA, ŽE FAKT ZKYSLO?

Emma pohlédne k Deekovu dalekohledu a předstírá, že se směje, ale ten smích je neslyšný, přidušený. Oceňuje starcův originální smysl pro humor – nebo si to aspoň myslí, stejně jako je přesvědčená, že jí chutnají drahé mrňavé ústřice, podávané za syrova –, jenže Deek nemůže chápat její situaci. Je to pořád jen náhodný přihlížející. Od příjezdu sem Emma stahuje e-knihy po tuctech, každý týden vybrakuje celou nabídku Amazonu na tituly zdarma a ve slevě. Na kvalitě příběhu nezáleží; jde jí jen o to, aby se rozptýlila, vymyla si mozek.

Všechno je lepší než zůstat sama se svými myšlenkami.

Dokonce i Vražedná hora.

Deek se nepřestává zubit. Píše: SLYŠELAS UŽ O KLASICE „PLÁN 9 Z VESMÍRU“? DOCELA ŠIKOVNĚ NATOČENÝ

Emma obrátí oči v sloup.

INTELIGENTNÍ A STRAŠIDELNEJ FILM

„Pitomče.“

VRAH JE POŘÁD ZA TEBOU MMCH

„Třeba pak zavraždí tebe.“

UMÍM ODEČÍTAT ZE RTŮ

Emma si je téměř jistá, že to nejde. Je moc daleko.

Je takřka statistický zázrak, že mezi stovkami prázdných letních sídel se jediné dva obývané domy ocitnou vedle sebe. Emma si představuje sebe a Deeka jako piloty dvou kosmických lodí na různých drahách, které se krátce ocitnou vzájemně na dohled. Dokud jsou si nablízku, mohou se dorozumívat písemnými zprávami.

Deekův úsměv se vytratí. Napíše: VŠECHNO V POHODĚ?

Emma se snaží nepřekombinovat odpověď. JO

URČITĚ?

Ale no tak. Nastal střet s realitou – skutečné mezilidské vztahy Emmě nikdy moc nešly. Náhle jí i toho půl kilometru připadá příliš blízko. Nakreslí další šibenici – jenže on píše dál, křečovitě se naklání k bílé tabuli, a když nakonec odstoupí, objeví se: VIDĚL JSEM TĚ

Emma ztuhne. Cože?

NA PLÁŽI

VČERA

V zádech ji lehce zamrazí, když Deek doplní otázku: COS TO TAM DĚLALA?

Pak se stařec opět nakloní k dalekohledu.

Pozoruje ji.

Čeká.

Emma otáčí popisovačem v prstech. Chabě a provinile se usměje; najednou si není jistá, jestli její soused opravdu neumí odečítat ze rtů. Jestli mu zvětšení dalekohledu neumožňuje odhalit lež.

Řekni něco, Emmo.

Stařec čeká na odpověď.

Něco prostě řekni.

Nakonec mu odpoví.

BYLA JSEM JEN NA PROCHÁZCE. JSEM V POHODĚ

Emma zavře fixu a vrátí se na pohovku. Tentokrát málem zakopne o Lajku, která se s překvapeným odfrknutím vzbudí. Emma nesnáší pocit, že je pod drobnohledem. Deekova kosmická loď se ocitla nebezpečně blízko té její. Vezme čtečku a předstírá, že se vrátila k rozečtené knize – kriminálnímu příběhu o sériovém vrahovi, který navštěvuje pohřby svých obětí. Ví, že ji stařec nepřestává pozorovat. Dělá, že ho nevidí. Čeká, až dokud nemá jistotu, že ho to přestalo bavit a začal se věnovat něčemu jinému.

Po zbytek dne se Emma dalekohledu vyhýbá – nechce riskovat, že by vyvolala další konverzaci na dálku –, když ale přimhouří oči, dokáže přečíst Deekův vzkaz.

EMMO – KDYBY SIS NĚKDY POTŘEBOVALA PROMLUVIT, JSEM TADY

Emma si v duchu připomene, že oba dalekohledy zvětšují. I ona je sledována. Je to zvláštní, ale nevzpomíná si, že by za těch několik měsíců, kdy nakreslila desítky šibenic a absolvovala bezpočet rozhovorů prostřednictvím bílé tabule, někdy zmínila své jméno.

Deek ale uměl vždycky až nadpřirozeně dobře hádat, že?

––––––––

Na procházkách po pláži Emma ráda zavírá oči a pustí všechno z hlavy.

Kdybys mohla mít jednu superschopnost, co by sis vybrala?

V minulém životě, když jí bylo dvaadvacet, si u sebe v garsonce se svým tehdejším klukem podávala nad šachovnicí lahev vína za sedm dolarů. Snažila se zaostřit na rozmazané figurky. Lajka byla ještě štěně, chlupatá bílá kulička, co se jí sápala po kotnících.

Jednu superschopnost, Em. Mluv.

Nevěděla.

Létání? Telepatie? Bleskurychlé reflexy?

Pokrčila rameny.

Jak to, že jsou někteří lidé tak výřeční? Občas si připadá vadná. Snaží se učesat si v duchu myšlenky, a než přijde na to, co chce vlastně říct, je pozdě. Svou neschopností udržovat konverzaci už pohřbila spoustu prvních rande. Shawn byl ale jiný, a ona hned od začátku věděla, že ho miluje. Namluvil toho dost za oba (díky čemuž se Emma trochu uvolnila), ale přitom ji nenápadně vtahoval do hovoru. Rád se také vytasil s nečekanými otázkami. Jaký je tvůj nejoblíbenější muzikál? Jak nejradši trávíš prázdniny? Toho večera ho zřejmě zajímali superhrdinové, protože jí začal vysvětlovat, jakou touží mít superschopnost on: věčný život. Nesmrtelnost.

To je ale fakt příšerná superschopnost, konstatovala Emma a napila se přímo z lahve.

Zasmál se. Bylo to asi poprvé, co slyšela legendární Shawnův smích: překvapené ostré vyštěknutí.

Aha, řekl. Tak to mi prosím tě vysvětli.

Zhluboka se nadechla. Jen žádnou autocenzuru.

Raz.

Dva.

Tři.

Tak dobře, odpověděla. Zaprvé, když jsi nesmrtelnej, tak nestárneš, že? Ale všichni kolem tebe jo. Tvoji kamarádi, příbuzní – poklepala si po hrudi –, já doufám taky. Budeš se dívat, jak všichni, které máš rád, stárnou, chřadnou a umírají, a ze začátku budeš truchlit a přeneseš se přes to a navážeš nový vztahy s novýma lidma. Jenže to dopadne stejně. Budeš bezmocně sledovat, jak uvadají jako špenát.

Přikývl. Poslouchal.

A když budeš nesmrtelnej, tvoje vnímání času se změní. Všiml sis někdy, jak se ti s přibývajícím věkem zrychluje čas? Představ si, že to půjde nadsvětelnou rychlostí. Budeš mít třeba osmdesátou šestou ženu a děti, zplodíš víc potomků, než si vůbec dokážeš zapamatovat, a každý narozeniny nebo promoce se kolem tebe jen mihnou. Začneš si říkat – k čemu to celý je, když se všichni stejně nakonec obrátí v prach?

A to ještě není to nejhorší.

Někde v tomto bodě si vzpomněla, že by se měla nadechnout.

Nakonec lidstvo skončí. Zvedla lahev a dlouze se napila. Ty to víš. Já to vím. Možná to způsobí asteroid. Jaderná válka. Supernova. Nebo se za pár miliard let slunce prostě zvětší na rudého obra a spálí naši planetu. Že? Tak to prostě bude. A co se pak stane s nesmrtelným Shawnem? Ty nemůžeš shořet ani zemřít. Jenže Země bude zničená. Žádní lidi, žádný města, žádná pevná zem. Budeš na věky věků bezmocně poletovat v prázdnotě kosmickýho prostoru. Nebudeš se moct pohnout a nebudeš moct umřít, i kdyby sis to přál sebevíc. A to si piš, že si to přát budeš.

Ztišila hlas do šepotu.

Budeš se vznášet v nekonečným vesmíru.

Navždy sám.

A budeš litovat, že sis nevybral jinou superschopnost.

Postavila mezi ně prázdnou lahev jako mikrofon. Opět zavládlo ticho. Shawn na ni mlčky hleděl přes zapomenutou šachovnici, hleděl tak dlouho, až si už byla jistá, že ho ztratila, nebo ještě hůř, že ho odstrašila. Že zbytek večera proběhne v pohodě, ale on se s ní pak během příštího týdne zdvořile rozejde a najde si nějaký méně komplikovaný model.

Její budoucí manžel se však usmál.

Měla bys mluvit častějc, řekl.

Emmu z toho bůhvíproč zamrazilo.

Ještě teď ji mrazí, o šest let později a o tři státy západněji, na kraji rozbouřeného oceánu. Studená mořská voda jí omývá kotníky. Tenisky má celé zmáčené.

Bouřkové vlny na Strand Beach oplývají divokostí a sílou, která Emmu fascinuje. Z bezpečí na souši to nelze poznat. Musíte být přímo u toho, se slanými výpary v očích, nebo ještě lépe v tom, a sledovat, jak se vám třímetrové příbojové vlny rozbíjejí o pláž u nohou a miliony tun vody se převalují sem a tam. Jako byste stáli na kraji mlýnku na maso – ještě pár kroků a semele vás to. Už jen ten zvuk je tak hluboký, že se v něm snadno ztratíte.

Emma zašeptá: „Chybíš mi, Shawne.“

Zaposlouchá se do burácení.

Znovu.

A znovu.

Najednou se jí zježí chloupky na zátylku a ona si představí, jak jí po zádech šplhá oční bulva protkaná cévami a zvětšená okulárem. Za celou dobu ji vůbec nenapadlo, že by ji Deek mohl sledovat na pláži, ačkoli věděla, že vlastní ten zatracený dalekohled. Včera to evidentně udělal. A teď si o ni dělá starosti, chudáček.

Kdyby mohla, otočila by se a vesele by zamávala směrem k jeho domu. Tady není nic k vidění!

Všechno je v pořádku.

Pak se odvrátí od oceánu, jako by to celé byla jen běžná odpolední procházka, a ve čvachtajících botách zamíří domů.

Všechno je v pořádku.

Cestou si všimne druhé řádky stop v tmavém písku. Občas sem zabloudí nějaký běžec, ale Emma si nevybavuje, že by dnes na Strandu viděla živou duši. Ohlédne se, aby se přesvědčila, že pláž je stále prázdná, a přidá do kroku.

Všechno je v nejlepším pořádku.

KAPITOLA 2

Cesta zpátky se vždycky zdá delší.

Lajka ji vítá u písčitého okraje stezky, nadšená a roztěkaná jako obvykle, a Emma si k ní dřepne. Pes se k ní přitiskne a na okamžik je neochvějná náklonnost zlatého retrívra vším, co potřebuje. Sevře v hrstech smetanově bílou srst.

„Jsi moje psí kosmonautka,“ zašeptá.

To jsem, odpoví jí ty černé oči.

„Mám tě ráda.“

Já tebe taky.

Já vím, říkají ty černé oči.

Vím všechno.

Všimne si, že Lajka má rudé zuby. „Co to máš s tlamou?“

Je to krev.

„Lajko?“

„Lajko –“

Lajka hrdě vzhlédne.

Našla jsem poklad.

Ale přesto.

Ledaže…

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2