NEZLOMNÍ

ARTHUR: THE DOG WHO CROSSED
A JUNGLE TO FIND A HOME

Copyright © 2016 by Mikael Lindnord

All rights reserved

Translation © 2024 by Anna Štorkánová

ISBN 978-80-242-9998-3

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Epilog

Obrázková příloha 1

Obrázková příloha 2

Poděkování

„Nikdy jsem neplánoval, že si pořídím psa.

Ale mám pocit, že je ve mně něco z Arthura.

Potkat Arthura a vzít si ho domů byla ta nejlepší věc,
co se mi v životě stala.“

Kapitola 1

Sportovní šance

„Lidé, kteří se věnují extrémním závodům,
nejsou normální.“

Örnsköldsvik, listopad 2015

Je půl dvanácté večer a já se teprve pouštím do čtení mailů, které se mi nahromadily ve schránce. Už za pár dní vyrazíme na Adventure Racing World Championship v Brazílii, což je největší akce roku. Je nutné zařídit stovku věcí a můj stůl je zaplněný seznamy toho, co si musím vzít s sebou a co ještě potřebuju udělat, než s týmem na tyto závody vyrazím.

Venku hučí vítr a začalo pršet, ale v naší pracovně v patře je teplo. Je tu příjemně a útulně a je tu malinko cítit mokrý pes. Nohy mě ani zdaleka nezebou, ale i kdyby ano, stačilo by je posunout jen o pár centimetrů dál a byly by pohodlně a bezpečně uvelebené pod povědomým huňatým tělem.

Arthur napůl spí, zatímco leží pod stolem s levou tlapkou nastavenou v dokonale příjemné arthurovské pozici. Stačí na chvíli zavřít oči, ať jsem kdekoli, a hned si ho představím v téhle jeho oblíbené pozici. Jeho dlouhé tělo zlehka oddechuje, zatímco jeho lví hlava je v očekávání natočená ke mně a jedna přední tlapka je zasunutá pod trup, jako by si ji schovával na později. Nemusím se ani dívat pod stůl, abych věděl, co dělá. Z jeho popotahování a spokojeného oddechování poznám, že si udělal pohodlí, zatímco já musím pracovat.

Helena a děti spí dole. Je to vzácný okamžik, kdy je doma úplné ticho, protože většinu času je tu rušno a živo. Dvouletá Philippa je dokonalá a rozkošná a udělal bych pro ni cokoli na světě, ale její touha po nevšedních dobrodružstvích a nových věcech, s nimiž by si mohla hrát, občas znamená, že probudí i svého bratříčka. Thorovi jsou teprve tři měsíce, takže nemůžete očekávat, že ví, kdy si má hrát a kdy spát. Většinou se chová naprosto vzorně: jí, spí, jí, spí – a to je asi tak všechno. Ale taky dokáže být trochu hlučný. Když máte v domě dvě děti do tří let, asi se dá čekat, že tam bude hlučno a trochu nepořádek.

Ale někdo i uprostřed toho všeho dokáže zachovat naprostý klid. Když se podívám pod stůl, abych ho zkontroloval, Arthur na mně spočine svým důvěřivým pohledem, který se mi nikdy neomrzí. Podrbu ho na hlavě, těsně za uchem. Je skoro celý sytě zlatavý, ale jeho uši – díky unikátní směsici psích genů, které Arthura tvoří – mají jemně naoranžovělý odstín. Miluju jeho uši a miluju to, jak mu plandají, když běhá divoce po kopcích.

Teď ale neběhá, jen spokojeně spí. Uklidněn vědomím, že jsem bezpečně v jeho dohledu, si pokládá hlavu zpátky na tlapku a zavírá oči. Zatímco dokončuju přípravy na letošní šampionát, musím se na Arthura dívat s trochou úžasu. Loni touto dobou jsem ještě ani netušil, že vůbec existuje. Natož že se stane velkou součástí mě i mojí rodiny. Zamyslel jsem se nad tím, jak je výjimečné, že jsme tu teď spolu, navzdory tomu, že všechno stálo proti nám…

Örnsköldsvik, 1993

„Ne, ty ne, Mikaeli. Končíš. Nejsi dost dobrý.“

Zarazil jsem se uprostřed zavazování hokejových bruslí a podíval se zděšeně na trenéra.

„Můžeš zůstat, jestli chceš,“ pokračoval. „Ale nenechám tě hrát. Doporučuju ti, aby sis sbalil věci a rozloučil se.“

Otočil se, vyšel ze šatny a zamířil na led promluvit se zbytkem třídy. Tři z nich vzal na hřiště a začal jim ukazovat novou tréninkovou sestavu. Rychle se vypařil a zřejmě mu vůbec nedošlo, jakou ránu mi právě zasadil.

Měl jsem pocit, že se mi každou chvíli podlomí kolena. Nejsem… v… týmu. Bylo mi sedmnáct a být v hokejovém týmu bylo vše, co jsem kdy chtěl, k čemu jsem směřoval a na co jsem posledních pět let trénoval. Nevynechal jsem jediný trénink. Dělal jsem všechno, co se po mně chtělo. Dělal jsem maximum, trénoval i mimo sezonu a během dnů odpočinku. Dal jsem do toho veškerou svoji energii, úplně všechno.

Ta jeho slova „nejsi dost dobrý“ jako by se rozléhala arénou. Shýbl jsem se, abych dal výstroj zpátky do tašky a nikdo přitom neviděl, jak se u toho tvářím. Když jsem si všechno sbalil, podíval jsem se na své spolužáky. Tehdy jsem to nevěděl, ale mělo trvat více než dvacet let, než se do téhle šatny znovu podívám.

Šli na trénink a zdálo se, že je to pro ně den jako každý jiný. Nikdo si neuvědomil, že v Mikaelovi Lindnordovi právě něco umřelo.

Pro každého, kdo se narodil v Örnsköldsviku v severním Švédsku, byl lední hokej takový svatý grál toho, čeho jste mohli dosáhnout. Vlastně to byl svatý grál, ať jste se narodili kdekoli ve Švédsku. Naše země je v tomto ohledu dost zvláštní: můžete být průměrní v čemkoli, to je v pořádku, protože být průměrný je fajn. Ale pokud byste v něčem měli vážně excelovat, pak je to hokej. Tenhle sport víc než kterýkoli jiný – i víc než fotbal, orientační běh nebo lyžování – budí respekt.

Už když jsem byl malý kluk, dal jsem do tohoto sportu srdce i duši. Nemám přirozené nadání, ale vždycky jsem měl rád sporty a byl velice soutěživý. Před lety, když mi bylo asi deset, jsem byl ve škole na volejbalovém tréninku. Byl to jen trénink a na skóre tak nezáleželo, ale když trenér zahlásil aut, protože míč podle něj bouchl do stropu, taky jsem bouchl. Byl jsem si jistý, že míč je pořád ve hře, a nehodlal přijmout jeho rozhodnutí. Muselo být náročné mě v té době učit, ale já byl jednoduše odhodlaný vyhrát. I když to byl jen trénink.

Myslím, že trenéři poznali moje odhodlání i snahu, ale prostě jen neviděli dost dovedností.

Vzpomínám si, jak jsem ten den šel domů a dumal, jak rodičům řeknu, že už nejsem v týmu. Věděli, jak moc to pro mě znamená. Moje matka mě posledních dvanáct let neustále vozila na nekonečné hokejové tréninky a další sportovní akce. Musela se nudit, když na mě celé ty roky čekala v autě, než mi skončí trénink, ale nikdy mi to nevyčetla. Jednou zůstala čekat o dost déle než ostatní matky. Ztratil jsem se během orientačního závodu a byl jsem hodně pozadu za ostatními. Přesto jsem si dal záležet, abych pečlivě prošel všechny kontroly a získal všechna razítka. Řekli, že mám dokončit celou trasu, tak jsem ji dokončil. Takhle zpětně vidím, že jsem nikdy nehodlal nic vzdát.

Můj táta byl u armády a pracoval pro Organizaci spojených národů. Tehdy jsem jeho práci nechápal – a on o ní stejně nikdy nemluvil. Věděl jsem jen to, že je důležitá a časově náročná.

Taky to znamenalo, že měl možnost pracovat rok v zahraničí. Nemusel, ale chtěl. A tak jsme byli všichni – mí rodiče, já ve svých dvanácti a moje sedmiletá sestra – vytrženi ze svých životů ve Švédsku a vydali se žít na druhý konec světa. Prvního půl roku jsme žili v Damašku a dalšího půl roku v Káhiře.

Teď jsem rád, že jsem strávil rok v cizině, a to navíc na tak děsivě neznámých místech. Jak už to bývá s takovými ne moc příjemnými životními zkušenostmi, když se teď za nimi ohlédnu, zjišťuju, že jsem se díky nim něco naučil a že mi pomohly lépe chápat svět.

Tehdy jsem to tak ale vůbec neviděl. A co se týče toho, co jsem se naučil ve škole, bylo toho vzácně málo. Musel jsem v Damašku chodit do pákistánské školy, kde byli suroví učitelé. Všechny předměty se vyučovaly v angličtině, kterou jsem tehdy ještě moc dobře neuměl. Nejslabší jsem byl v matematice (vlastně jsem byl dost průměrný ve všech přírodních vědách a ve všem, co se týkalo čísel), tak si asi umíte představit, jak těžké bylo pro švédského chlapce učit se matematiku v angličtině. Někdy jsme dostali za úkol naučit se přes noc násobky. A když jsem je druhý den neuměl, což bylo skoro pokaždé, dostal jsem výprask. Máma mi s úkoly pomáhala, ale i tak jsem pak na hodině dostával další a další otázky a téměř vždycky mě vytahali za uši za to, že něco neumím. Pevně je chytli a tahali za ně silně dopředu. Divím se, že nemám obrovské uši nebo že nejsou nějak nezvykle protáhlé.

Byla to moc těžká doba. Ve škole mě bili a mně se navíc zoufale stýskalo po Švédsku. Moc mi chyběla moje rodná zem i všichni mí kamarádi. Táta ale nakonec do té školy šel a řekl těm ředitelkám, což byly dvě hrozivé ženské, že je nepřípustné, aby bily švédského příslušníka, přestože je ještě malý. Potom to bití přestalo, ale byl jsem i tak po celém dni ve škole unavený a ještě jsem si před večerkou musel udělat domácí úkoly. Byly to jen neustálé tresty – a o tom by škola být neměla. Vzpomínky na tu školu mě straší doteď, i po těch třiceti letech.

Ale ten půlrok v Damašku a následný půlrok v Káhiře mě naučily něco o tom, jak spolu žijí jiní lidé, nebo jak by spolu měli žít. Už jen pozorování toho, jak si musí na společné soužití zvyknout lidé z různých kultur, bylo velmi cennou lekcí. A vzhledem ke svým potížím učit se něco v cizím jazyce budu asi vždy soucítit s těmi, kdo přijdou do cizí země a najednou se od nich očekává, že budou všechno zvládat v tom novém, jim zcela neznámém jazyce.

Krátce po našem návratu do Švédska jsme se přestěhovali do Örnsköldsviku, kde žijeme dodnes. Je to úžasný kout světa, kde se dá lyžovat, chodit na túry, jezdit na kole, plavat a hrát různé sporty – to vše jen pár minut od domova.

Örnsköldsvik leží v srdci krásného souostroví a tato oblast se nazývá Höga Kusten – Vysoké pobřeží. Kombinace strmých kopců, ostrůvků a lesů utváří velkolepou krajinu, která vypadá krásně v kteroukoli roční dobu. A zdejší stezky patří k těm nejúžasnějším na světě.

Během mého dospívání, když jsem zrovna nehrál hokej, jsem jezdil na kole, lyžoval – jako děti jsme si o prázdninách užili skvělé lyžovačky – nebo bruslil. Bruslil jsem rád, i když mi to mnoho let dělalo určité problémy. Měl jsem totiž brusle, které mi moc dobře neseděly, a pokaždé mě z nich hrozně bolely nohy. Když jsem se rozhlédl kolem, zdálo se, že ostatní takové problémy s bruslemi nemají. Myslel jsem, že všechny musí z bruslí bolet nohy tak jako mě, a nechápal jsem, proč to nedávají vůbec najevo. Až o pár let později jsem si pořídil brusle, které mi padly, a uvědomil si ten rozdíl. A teď, ve svých devětatřiceti letech, bruslím lépe, než když jsem byl mladší a trénoval pět až šest hodin týdně. V létě jsem taky hrál fotbal, ale jen tak pro zábavu. Věděl jsem, že nemám předpoklady pro to, abych v tomhle sportu uspěl.

A přesně to léto, kdy jsem se nedostal do hokejového týmu, jsem učinil objev, který mé zklamání zmírnil. Potkal jsem Helenu.

Bylo to v létě roku 1993. Už jsme měli po zkouškách, mohli se volně potulovat venku, být vzhůru dlouho do noci a občas si potají dát i trochu alkoholu, když se rodiče nedívali. Chodil jsem s jednou dívkou na střední už od svých patnácti let, takže jsme spolu byli skoro tři roky. Jako většina mých kamarádů jsem se považoval už za hodně dospělého, ale když se teď ohlédnu za svým sedmnácti- nebo osmnáctiletým já, zas tak moudrý jsem ještě nebyl. Mít přítelkyni a dělat hodně sportů ještě neznamená, že jste skutečně zralí.

Pár z nás se rozhodlo oslavit začátek prázdnin návštěvou tanečního klubu v centru města. Věděli jsme, že tam budou lidé minimálně ze dvou dalších škol, tak jsme si říkali – hlavně ti z nás, kteří byli nezadaní –, že tam budou noví kluci a nové holky. A to by mohlo být fajn.

Byl tam hluk a tma, jak už to na takových místech bývá, ale já si okamžitě všiml záblesku zlatavých vlasů na druhém konci místnosti. Když jsem se protlačil blíž, uviděl jsem tu božsky nádhernou holku. Vypadala chytře, vtipně a nádherně. Chvíli jsme si povídali – jak jen to v tom hluku bylo možné – a pak jsme se rozloučili. Zaregistroval jsem, že je mladší než já, bylo jí šestnáct a měla ráda sport, zejména jízdu na koni. A nikoho neměla. Ale já měl, a tak jsem musel jít.

Ale nějak jsem ve svém srdci věděl, že tohle je to pravé a že se budu muset rozejít se svou přítelkyní, než se s tím rozhodnu něco udělat. Jakmile jsem měl tu těžkou část za sebou, následoval ještě náročnější úkol: získat Helenu. Když jsem se jí prvně zeptal, jestli bych se u ní nemohl stavit, řekla, že nemohl, protože je na týden na jezdeckém táboře.

Ale tím jsem se nenechal odradit. Poznal jsem, že je pro ni jezdectví moc důležité a že to nebyla jen výmluva. A všiml jsem si, že je trochu nervózní, což mě ještě víc ujistilo v přesvědčení, že mě chce vidět. Postupně jsme se začali poznávat a čím dál častěji se vídat. Samozřejmě v pauzách mezi jejím ježděním a mým hokejem.

Později mi řekla, že okamžitě poznala, že jsem „velmi výjimečný kluk“. O tom nic nevím, ale je rozhodně úžasné, že si o mně i po těch letech společného života stále myslí, že jsem výjimečný.

Pokud je poznání lásky vašeho života velice dospělá zkušenost, pak to samé platí i o vojenské službě. Když mi bylo osmnáct, vojenská služba byla povinná, i když od roku 2010 musíte podstoupit vojenský výcvik jen v případě, že se chcete věnovat vojenské kariéře. Já si ale myslím, že povinná vojenská služba má stále své opodstatnění. Dá vám to disciplínu i řád a přiměje vás to víc poznat sám sebe. Pro mě to byl začátek zbytku mého života.

Rozhodl jsem se pro patnáctiměsíční vojenský výcvik, což bylo maximum, i když po tom, co mě vyhodili z hokejového týmu, jsem se cítil zoufale nejistý a skoro se až děsil, že to nezvládnu. Ale byl jsem odhodlaný udělat všechno pro to, abych uspěl.

V dětství mi říkávali, že jsem slabý. Věděl jsem, že otec ode mě nic moc neočekával. Vzpomínám si, jako by to bylo včera, kdy mi říkal, že vojnu nezvládnu. Možná to bylo tím, že byl sám u armády a zažil, jak mnoho chlapců, kteří se mi podobali, zlomila drsná a náročná dřina, která tam na ně čekala. Možná si udělal názor, že jsem „slabý“, protože nesnáším konfrontace – doslova je nenávidím. Po každé konfrontaci se ještě dlouho cítím opravdu hrozně. Ale že bych byl skutečně slabý? Spíš jsem měl pocit, že musím něco dokázat nejenom sobě, ale i jemu a všem ostatním.

Po prvních zkouškách fyzické zdatnosti a vytrvalosti jsem si začínal říkat, že jsem měl pravdu já a otec se mýlil. Tohle bylo přesně pro mě.

V rámci jedné z prvních zkoušek se padesát pět z nás vydalo na dlouhý a náročný pochod přes hory u Kiruny, největšího a nejseverněji položeného švédského města nedaleko hranice s Finskem. Na zádech jsme nesli batohy s pětapadesátikilovým nákladem a vlastními zásobami, abychom vydrželi až do konce. Ten pochod byl čím dál drsnější a někteří z nás začali odpadávat. Nečekalo se, že ten pochod dokončí moc lidí. Nakonec z těch počátečních pětapadesáti, kteří byli vyhodnoceni jako enormně fyzicky zdatní, nás jen dvaadvacet pokračovalo ve výcviku na členy Zelených baretů.

Dělalo mi velkou radost dokázat, že jsem dost odolný, abych zvítězil. Měl jsem pocit, že jsem to natřel všem důstojníkům, kteří na mě kdy křičeli a řvali nadávky.

Když přišlo na to, abych sám vedl mladší chlapce, chtěl jsem jim dát ochutnat té samé medicíny. Na ten den nikdy nezapomenu. Stál jsem před nimi a chystal se jim přednést svůj velkolepý proslov. Asi jsem tehdy věřil, že čím hlasitěji budu křičet a šikanovat je, tím budu působit drsněji a oni mě budou víc obdivovat. Asi jsem si myslel, že čím budu hlučnější, tím méně budou znát moje základní nejistoty.

Nešlo to moc dobře. Zrudnul jsem v obličeji, vypadávala mi slova a zajíkal jsem se, když jsem se snažil křičet rozkazy. Ale i přes tento neúspěšný proslov na veřejnosti jsem pořád cítil, že mám předpoklady u armády uspět.

Poté následovaly měsíce ještě náročnějších cvičení – asi nás cvičili, aby se z nás stali bojovníci, abychom uměli přežít a raději zabili, než se nechali zabít. Většina cvičení vypadala, jako bychom byli na obranné misi v okolí ruské hranice. Každý den byl jiný – honili nás psi nebo jiné bandy vojáků. Často nám došlo jídlo a museli jsme se proplížit pod palbou za imaginární nepřátelskou linii. A tak jak tomu bylo i ve většině tehdejších filmů, ten „nepřítel“ byl vždycky z Východu.

Týdny ubíhaly a já si začínal uvědomovat, že jsem měl pravdu – jsem silný. Nejenom fyzicky, ale i psychicky. Mám silnou vůli. Nesli jsme dva lidi, utíkali, a přesto vyhrávali. Dokázal jsem pokračovat dál, i když to všichni kolem mě vzdávali. Zjistil jsem, že mám obrovské rezervy, co se týče výdrže, a navíc taky schopnost vydržet bez spánku, čímž jsem zjevně vynikal nad ostatními.

Kromě toho jsem objevil ještě další věc, která mi měla změnit život. Zjistil jsem, že mám něco jako přirozenou autoritu a schopnost získat vojáky pro svou věc. A to díky tomu, že jim jednak řeknu, co mají dělat, ale současně jim to i předvedu. Naučil jsem se jít příkladem. Nekřičel jsem a nenadával jim, ale byl jsem pozitivní. Byl jsem přirozený vůdce.

Během jednoho cvičení jsme společně byli v divočině a začala být hrozná zima. Otupující zima, kdy se nám svíraly půlky a mrzly prsty na nohou. Viděli jsme svůj dech i to, jak nám namrzají řasy při každém mrknutí.

Někomu to přišlo už moc drsné, ale já jsem zjistil, že jednak nemám problém se zimou a vyčerpáním, a navíc můžu ostatním dát najevo, že je to dobré a že to překonáme. Když si vzájemně pomůžeme a budeme pokračovat, společně to zvládneme. Jednoho nebo dva z našeho oddílu jsme museli nést, zatímco dalšího jsem vyhecoval, aby vylezl i na poslední kopec, když už to začínal vzdávat. Tak či tak jsem nás všechny dovedl až do konce cvičení, a to v dobré náladě a naštěstí i naživu.

A pak, po jedné obzvláště drsné zkoušce v horách, kdy náš třicetičlenný oddíl musel deset dní zdolávat náročný terén v mrazivých teplotách, jsme se vrátili na základnu, kde nám řekli, že druhý den ráno nás čeká zkouška proti zbytku pluku. Bolelo nás celé tělo, byli jsme nemocní a unavení. Nechtělo se nám věřit, že se od nás čeká, že druhý den ráno za úsvitu podáme špičkový výkon. Z těch třiceti jich dvacet šest našlo nějaký důvod či omluvenku od lékaře, aby tu zkoušku nemuseli absolvovat.

I když jsem si ve skrytu duše říkal, že možná jen testují, jestli se vůbec ukážeme, za úsvitu jsem vstal a hlásil se do služby. Bylo to naostro. Byl to opravdový závod a už nešlo couvnout. A tak jsme závodili, sprintovali jako šílení a doběhli těsně za vítězi, ale celkově jsme byli první.

Doběhli jsme do cíle a stáli v předklonu, totálně vyčerpaní a lapající po dechu, ale současně i trochu nadšení z toho, co jsme dokázali. Přišel k nám velící důstojník a řekl: „Dobrá práce, hoši. Odteď patříte k rangerům, četě číslo jedna.“

Zasalutoval jsem, zatímco mi po tváři stékal pot, a cítil nával pýchy a zadostiučinění, které cítím dodnes. Tehdy mi poprvé někdo řekl, že jsem nejlepší. A já si ten okamžik užíval.

Vyplynula z toho řada věcí. Dřív jsem se červenal a nesnášel řečnění před velkými davy lidí, ale najednou jsem před všemi mluvil sebejistě. Dřív jsem se rád držel v pozadí, ale najednou jsem se ujímal velení a vedl ostatní. A především jsem si uvědomil, že dokážu uspět, vést lidi, chápat širší souvislosti, být sebejistý… a být dost zralý, abych to všechno věděl.

Dospíval jsem.

Kapitola 2

Hledání cesty

„Nemůžeš dojít tam, kam chceš, když nevíš, kde jsi.“

Örnsköldsvik, 2015

Slunce se za ranního rozbřesku začalo prodírat ven v okamžiku, kdy jsem vybíhal na vrchol svého oblíbeného kopce. Ještě byl podzim, takže tu zatím neležel žádný sníh a z toho šera začínal trochu děsivě vystupovat holý dřevěný skokanský můstek.

Cítím povědomou bolest, když se předkloním, abych popadl dech. Zaparkoval jsem nahoře, abych mohl běhat nahoru a dolů a zakončit v nejvyšším bodě. Ohlédl jsem se za sebe, jestli na cestě neuvidím tu povědomou zlatavou siluetu. Ale po Arthurovi ani vidu.

Rozhodnu se nepanikařit. Přestože se švédské lesy a hory diametrálně liší od džungle v Ekvádoru, kde Arthur strávil své první záhadné roky, umí se tu orientovat.

Většinou to vypadá tak, že se vrátí na místo, kde mě naposled viděl nebo kde jsem zaparkoval auto. Ale už se připozdívá a mně se začíná úzkostí stahovat žaludek. Rozběhnu se rychle z kopce a přeskakuju mezi kameny a kořeny. Na tenhle styl běhu jsem zvyklý, takže netrvá dlouho a jsem v půli stezky.

Po Arthurovi stále ani stopy. Vzpomněl jsem si, jak jsme se ztratili den poté, co jsem Arthura poprvé potkal. Já a můj tým jsme špatně přečetli mapu a Arthur nás nevědomky zavedl ještě dál z cesty. Možná ho dnes ráno jeho vnitřní kompas zradil…

Žaludek se mi začíná čím dál víc stahovat. Otočím to, abych běžel zpátky nahoru. Jsme moc daleko od domova, aby Arthur trefil zpátky sám, takže musí být někde v okolí. Ale už je pozdě a do kopce se běhá pomaleji než z kopce.

Když jsem dorazil na vrchol a uviděl proti stále šedivému nebi obrys skokanského můstku, chtěl jsem ho zezadu obejít a dojít k autu. Nebylo tam nic než pár uvolněných kamenů.

Vtom jsem zaslechl zahafání. Zpoza auta vyběhl zlatavý uzlíček srsti, tlapek a štěkotu. Arthur se ke mně rozběhl, jako by mě neviděl celé měsíce, a skočil na mě. Skákal pořád výš a výš a štěkal, jako by chtěl říct: „To byla legrace, co?“ Mám ohromnou radost, že ho vidím, tak mi nevadí, že je trochu drsný a málem mě srazí k zemi. Kleknu si k němu, přitisknu svou tvář k té jeho a obejmu jeho chundelaté tělo.

Tak se přece jen neztratil.

Do Åre a dál, od roku 1995 až po současnost

Ze všech věcí, které nenávidím, je bloudění hodně vysoko na tomto seznamu. Možná za to můžou vzpomínky na ty hodiny, kdy jsem se snažil jako malý kluk najít kontroly během orientačního závodu v lese. Možná je to tím pocitem rostoucí paniky, který mívám doteď, když se uprostřed džungle podívám na zablácenou mapu a nemám potuchy, kudy jdeme. Anebo je to možná tím, že zabloudit je vždy první krok k porážce. Ať už za to může cokoli, nesnáším ten pocit bezmoci.

Naštěstí mi pobyt v armádě hodně pomohl, abych se cítil výrazně sebejistěji, co se týče orientace. Nic vám nepomůže soustředit se tak, jako když třicet chlapů spoléhá na to, že v teplotě minus 35 stupňů zjistíte správné souřadnice a nenecháte je umrznout.

Začínal jsem si uvědomovat, že jsem v některých věcech dobrý, a k těm oblíbeným patřilo lyžování. V armádě jsme se hodně najezdili na běžkách – věděl jsem, že se v běžkování neustále lepším a nemůžu se ho nabažit. Často jsem své volno trávil tak, že jsem vyrazil s ostatními kadety lyžovat do hor. Armáda měla srub v malém lyžařském rezortu Riksgränsen a my jsme mohli směnit peníze na opušťák za autobus a skipasy.

A to všechno jsem samozřejmě stíhal vedle schůzek s Helenou. Bylo docela náročné vídat ji tak často, jak bych chtěl. Vzpomínám si, že jsme si hodně psali – asi by se to dalo nazývat milostnými dopisy. Moc rád jsem je psal a stejně tak rád je dostával. Ale často bylo těžké spolu mluvit.

„Můžeme si volat jedině na pevnou, ale ta je neustále obsazená,“ říkávala zoufale Helena. A byla to pravda. To se zdá být téměř neuvěřitelné v dnešní době, kdy jsme v neustálém kontaktu a každý má mobil, ale tehdy jste museli vystát frontu na telefon a bojovat o každou minutu hovoru. Není divu, že některé počínající vztahy to nevydržely.

To však nebyl případ toho našeho. Přestože nám zabírala čas řada věcí – Helena navíc ještě chodila do školy a musela se hodně učit mezi jízdou na koni, fotbalem a dalšími svými sporty –, vždycky jsme si udělali čas, abychom mohli být spolu. Bylo to mezi námi vážné a oba jsme to věděli.

Mezitím jsem se přihlásil do školy pro lyžařské instruktory v Jarpenu, nedaleko Åre, což je největší lyžařský rezort ve Švédsku. Plán byl takový, že až Helena dostuduje, přijede za mnou a přidá se ke mně. Budeme společně sportovat a plánovat budoucnost.

V rámci své nově nabyté dospělosti jsem se začal věnovat dalšímu studiu. Měl jsem v úmyslu dodělat si zkoušky, které jsem nezvládl, když jsem byl ve škole.

Helena mi pomáhala a společně jsme se připravovali na vydělávání peněz i na společný život obecně ve světě tam venku.

Ale s mým lyžováním to bylo asi tak jako předtím s hokejem. Možná mi někdo měl říct, že nemám na první ligu. Ten první rok jsem se cítil docela sklesle, ale tehdy jsem netušil, že z některých lidí, s nimiž jsem lyžoval, se stanou špičkoví lyžaři proslavení po celém světě. Věděl jsem jen to, že jsou lepší než já.

Ale uvědomoval jsem si, že mám štěstí, když můžu dělat to, co mě tolik baví. Taky už mi začínalo pomalu docházet, že nikdy nebudu jako všichni ostatní. I když jsem si na konto připsal pár zkoušek, vždycky jsem se sebral a šel dělat to, co mě bavilo. Nesnažil jsem se jen „sehnat práci“ nebo vykonávat to, co mi říkají ostatní.

Jednou snad budu znát odpověď na otázku: „Co budeš dělat, až budeš dospělý?“

Ale mělo to jeden háček, jak už to tak často bývá. I když jsem chtěl celý den lyžovat – a hlavně se věnovat skialpinismu, kdy musíte vylézt na kopec s pásy nalepenými na skluznici lyží –, pravda byla taková, že jako lyžařský instruktor musíte dávat instrukce. A někdy byli lidé, které jsem musel instruovat, velice mladí. Ve skutečnosti to často byly děti a já na to tehdy neměl trpělivost. Chtěl jsem otestovat své schopnosti proti těm nejlepším, takže zpomalit a vysvětlovat něco začátečníkům bylo na míle vzdálené mé představě o tom, co chci dělat.

To všechno mi teď přijde tak strašně vzdálené, protože s vlastními malými dětmi v sobě objevuju nekonečnou trpělivost. Provedu je čímkoli a vším, co chtějí dělat – pokud se tedy jedná o nějaký sport; pochopitelně nemusejí dělat vůbec nic –, a moc rád na to půjdu pomalu a opatrně. Ale tehdy jsem byl mladý a soutěživý. Chtěl jsem být nejlepší a pobývat mezi nejlepšími.

V té době jsem ale taky začal objevovat sport, kterému jsem propadl na celý život: dobrodružné závody. V rámci těchto akcí se běhá a jezdí na kole nebo na kajaku. Jsou to týmové závody, které probíhají nonstop několik dní. Z toho důvodu vnímám dobrodružné závody jako tu nejvyšší zkoušku tělesné i psychické odolnosti. Základní principy jsou relativně prosté, ale zato logisticky náročné: váš tým, který obvykle tvoří tři muži a jedna žena, se musí dostat z bodu A do bodu B (přičemž bod B může být stovky kilometrů od bodu A) na kole, pěšky, na kajaku a někdy slaňováním nebo lezením po skalách a plaváním. Čas začíná běžet první den a nepřestane se měřit, dokud nepadnete, nebo nedorazíte do cíle, což bývá někdy i více než po týdnu. Čas je tedy zásadní a nevyspání je čím dál větší problém.

Teď se konají vytrvalostní závody po celém světě v průběhu celého roku v rámci Adventure Racing World Series, ale vyvrcholením celé sezony je světový šampionát, který se koná v listopadu. Na tuto akci musejí být ty nejlepší týmy v absolutně špičkové formě, jelikož se tento závod koná v těch nejnehostinnějších terénech na Zemi – od pouští po zasněžené krajiny – a je dlouhý 600 až 800 kilometrů. To znamená, že i týmy, které závod dokončí v nejlepším čase, závodí téměř 120 hodin čili pět dní a během té doby naspí jen pár hodin.

Dobrý dobrodružný závodník musí mít vzácnou kombinaci schopností. Kromě toho, že pochopitelně musí být fyzicky zdatný, je podle mého názoru nejdůležitější loajalita. Váš čtyřčlenný tým musí po celý závod zůstat pohromadě – v podstatě se od sebe nemůžete vzdálit na víc než pět metrů. Tým musí jednat jako jeden člověk, doslova i obrazně. Musí se shodnout na klíčových rozhodnutích a vzájemně se podporovat. Tato podpora může znamenat cokoli a všelicos. Pokud například jeden člen týmu postupuje pomalu, protože mu dělá problém nadmořská výška, pak mu jiní a silnější členové týmu pomohou tím, že ho táhnou na kole nebo při běhu. Anebo ho můžou nést, pokud je hodně nemocný či zraněný. Dělíte se o jídlo i vodu a vzájemně se povzbuzujete a podporujete, pokud – nebo spíš jakmile – se dostaví vyčerpání.

Nesmíte využít žádnou pomoc zvenčí kromě základní lékařské péče a zásob, které jsou dostupné v tranzitní oblasti (TO). V TO přecházíte z jedné disciplíny na druhou, například z pěší túry na jízdu na kole. Proto se musíte ujistit, že jsou vaše kola zabalená a připravená na tuto fázi – je vaší zodpovědností postarat se, abyste měli veškeré řádné vybavení připravené k převozu do TO. Musíte zkontrolovat, zda máte správný typ, hmotnost a množství potřebného vybavení (ať už je to hmotnost boxů s koly, stříbrných fólií nebo energetických tyčinek). Proto musíte být velice organizovaní a myslet dopředu. Orientujete se čistě na základě mapy, takže minimálně jeden z vás s ní musí dobře umět. (Není divu, že v našem týmu jsem já až druhý navigátor.)

Pak musíte během každé etapy plánovat svou taktiku – zejména to, kdy a jestli vůbec budete spát. Některé týmy se mohou rozhodnout zastavit vždy na dvě hodiny, aby si odpočinuly, zatímco jiné pokračují i za tmy. Proto musíte být chytří a flexibilní stratégové. Nevyspání vás zpomalí, a navíc může vyvolat blouznění, takže i když se zoufale toužíte dostat do čela závodu, musíte si odpočinout. A naplánování tohoto odpočinku je klíčové.

K tomu všemu musíte samozřejmě přidat skutečnost, že velké závody se konají ve všelijakých nehostinných končinách světa – v horách, na ledu, v džungli, v peřejích i ve skalách – a že někdy nejste obklopeni jen bahnem, deštěm a vodopády, ale i jedovatými hady a hmyzem. Taky je velmi pravděpodobné, že se budete pohybovat ve vysoké nadmořské výšce a při teplotách, které mohou klesnout hodně pod bod mrazu, anebo vystoupat až ke čtyřiceti stupňům.

Na to samozřejmě potřebujete být hodně fit. Nestačí jen umět sprintovat, rychle běhat a jezdit na kole nebo mít silný trup, abyste dokázali přeručkovat po laně přes soutěsky a pádlovat v peřejích, ale musíte být navíc psychicky odolní a silní, abyste zvládli spánkovou deprivaci a stovku dalších bolístek a nepříjemností, které jsou nedílnou součástí dobrodružných závodů ve vyčerpávajících podmínkách trvajících několik dní v kuse.

Tohle není pro každého.

Dokonce bych řekl, že normální lidé – a těch je většina – nedokážou pochopit, co nás motivuje podrobit se tak extrémní formě… oni by asi řekli „mučení“.

Moje „komfortní bublina“ je obrovská ve srovnání s bublinami všech běžných lidí, protože když se neděje nic tak hrozného, jako byly tyhle věci, pak je to v pohodě. A tohle normální lidé nechápou.

A já vlastně docela chápu, že to nechápou.