PÁD DO TEMNOTY

Copyright © 2017 by AndrewMayne.com LLC

All rights reserved.

Translation © Milan Lžička, 2024

ISBN 978-80-242-9985-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno „princezně Irene“, Irene Larsenové

CIVILIZOVANÉ VĚDY

Případy výskytu v této oblasti se vymykají přesné prognóze kvůli různorodosti působících faktorů, nikoliv vinou absence řádu v přírodě.

albert einstein,

Z mých pozdějších let

Dospělo se k závěru, že pokud by se populační krize výrazně vymkla z ruky a začala by ohrožovat společnost, mohly by se v rámci stávající legislativy schválit zákony na povinnou kontrolu populace.

nadace civilizovaných věd,

ze zprávy NCV pro americký Kongres, 1975

1

U VYTRŽENÍ

Když Olivia Fletcherová znova uviděla telefonní sloup se žlutým plastovým soklem, dupla tak prudce na brzdy, že poštovní dodávka zastavila smykem. Ještě jednou si na palubce ověřila údaje ve služební navigaci. Přístroj pořád trval na tom, že jde o správnou křižovatku.

Jenže to bylo vyloučené. Na rohu měla stát pumpa a obchůdek. Vzpomněla si na dědu, který sedával za pultem, a na dva voříšky, co jí slintali na kotníky, když se tam stavovala pro láhev limonády bez cukru. Pozemek teď tvořila jenom hlína posetá kamením. Skoro se tomu ani nedalo říkat pozemek. Prostranství splynulo se zbytkem krajiny.

Zatímco na pustou parcelu celá paf zírala, zavál do kabiny vítr prosycený prachem, a tak vytáhla okénko.

Po téhle trase předloni jezdívala. Byla si jistá, že ještě před pár týdny tu benzinku cestou do Runyonu míjela. Charlie, doručovatel, který měl tuhle trasu normálně na starost, neříkal, že by pumpa nebo ten děda zmizeli. Nebyla tam cedule s nápisem NA PRODEJ ani nic jiného, co by naznačovalo, že ji strhli. Stejně tak se jí ovšem Charlie ani slůvkem nezmínil, že se hodlá na pár dní zdejchnout a že bude muset rozvážet za něj.

Olivia usoudila, že poštovní navigace kecá, a tak vytáhla telefon, aby mrkla na Mapy Google. Mobil ukazoval sotva jednu čárku signálu. Celkově vzato mohla mluvit o štěstí, že má uprostřed coloradské pouště aspoň tu.

Mapa se v telefonu pomalu načítala. A ve shodě s poštovní navigací hlásila, že jde o správnou odbočku.

„Ach jo,“ zamumlala Olivia a zahnula s dodávkou na polňačku do Moffatu. Snad jí tam někdo poví, co se s tou pumpou stalo.

Když Moffatem projížděla naposled, byl to shluk oprýskaných domů plus kemp pro karavany, kde si lidi drželi odstup. Všichni na ni působili jaksi pobožně. Co věděla, nebyli to žádní mormonští fundamentalisti nebo tak něco, prostě lidi, kteří mají rádi svůj klid.

Soudě podle okolní krajiny a tvaru hřebene, k němuž se blížila, si byla Olivia jistá, že určitě jde o cestu do Moffatu – až na to, že nikde neviděla farmu se zchátralou stodolou, kterou si pamatovala. Po obou stranách se táhla jenom otevřená planina s trsy plevele a zakrslými stromy, napůl zkamenělými z vyprahlého vzduchu.

Vyjela na vrchol hřebene, odkud se naskýtal výhled na Moffat. Žádnou vesničku však nespatřila. Dokonce i silnici, pokrytou hlínou a štěrkem, bylo vidět jenom částečně. Šlo o jedinou známku, že tu kdy žili lidé, a to skoro zanedbatelnou. Připomínalo jí to tam území k testování atomových bomb v Nevadě – po výbuchu jedné z nich.

Dojela dodávkou přesně na místo, kde se podle poštovní navigace měl nacházet střed Moffatu, a zastavila. Ocitla se v naprosté pustině.

„No tohle,“ zabručela a zavrtěla hlavou. Obrnila se před vichrem plným štěrku, otevřela dveře a vystoupila. Opálenou rukou si zastínila oči a hledala stopy po vísce. Pokud je v Moffatu, měla by po její levici stát řada domů, po pravici autodílna s prádelnou a přímo před ní obchůdek s potravinami hned vedle budovy zemědělských služeb.

Olivia si vybavila jméno ženy, která v potravinách prodávala. Eunice. Měla zrzavého mourka, který sedával na pultě jako boubelatý král a dožadoval se pohlazení od každého, kdo vešel. Jenže obchod už tu nebyl. Ani Eunice. Ani boubelatý kocour.

Olivia si z očí odhrnula pramínky vlasů a vytřela si z nich prach, který se na ni neustále snášel. Na konci cesty stával autokemp, kde Eunice bydlela. Teď se ovšem zdálo, že existuje jen v Oliviiných vzpomínkách. Ohlédla se na balík pošty ve voze, který měla doručit do poštovní přihrádky v obchodě. K tomu už nedojde.

Co teď?

Chtě nechtě si připadala hloupě. Předtím ale dvě hodiny pendlovala sem a tam po silnici vedoucí k odbočce na Moffat.

V duchu polkla nadávku a zavolala svému zeťovi, zástupci šerifa v Cooperu. Ten už to nějak vyřeší. Vycházeli spolu bezvadně a volali si i několikrát denně.

„Co se děje, Olivie?“ zeptal se zvesela.

„Ericu, bude to znít pitomě. Nechci, aby sis myslel, že se tchyně pomátla.“

„Snad jsi někoho nezabila?“ zažertoval.

„To zas ne.“

Jeho tón náhle zvážněl. „Tak o co jde?“

„Mně… zmizela jedna vesnice.“

Dlouhá odmlka. „Moffat?“ V hlase mu nezazněl ani náznak překvapení.

Olivia strnula. „Jo, jak to víš?“

„Mám před sebou chlápka s náklaďákem plným zeleniny, který tvrdí totéž. Vydrž. Něco mi hlásí do vysílačky.“

Olivia kopala špičkou boty do země a čekala, až zeť domluví. Pod vrstvou prachu se lesklo něco kovového. Ze zvědavosti si klekla, aby si to prohlédla zblízka.

„Hm, to je divný,“ ozval se opět na lince Eric. „Podle telefonní ústředny jsou prý všechna čísla odpojená. V poslední době jsem neslyšel, že by se tamtudy mělo prohnat tornádo. Radši brnknu šerifovi. Netušíš, kolik tam žije lidí?“

„Padesát osm,“ odpověděla bez váhání.

„Ty to víš z hlavy?“

Olivia ometla dlaní kovovou ceduli, která jí ležela u nohou. Stálo na ní:

vítá vás moffat, 58 obyvatel

Přečetla mu nápis do telefonu a pak řekla: „Ericu… přijde mi, že je ta obec úplně pryč.“

„Pryč? Není tam ani živáčka?“

„Tím myslím, že tady nezbylo vůbec nic. Ani lidi, ani domy.“ Když se Olivia napřímila, zamrazilo ji v zádech.

Pryč. To slovo jí znělo v hlavě, snažila se představit si vísku takovou, jaká bývala: budovy – lidi.

Zapadalo už sluníčko a stíny se prodlužovaly. Všimla si, že tu a tam vyčnívají kusy ohořelých polámaných prken. Jako obří ulomený zub trčela ze země prasklá tvárnice.

Vybavily se jí středoškolské hodiny dějepisu a příběhy o starověkých městech pohřbených pod hlínou. Jednoho dne lidi prostě všechno zasypali a odešli. Nikdo nevěděl proč.

Vichr nabíral na síle, a tak znova nasedla do auta a zamkla dveře.

Buď ty lidi a jejich vísku něco odneslo, anebo odešli dobrovolně a vymazali veškeré stopy svojí existence.

Vlastně nevěděla, který scénář ji děsí víc.

2

NA PRAHU SMRTI

Když Diane McGillisová v drahém kalhotovém kostýmku, s platinově blond vlasy, vysoko posazenými lícními kostmi a útlým nosíkem – což je obojí dílo špičkového plastického chirurga z Beverly Hills – otáčí klíčem od dveří budovy, v níž se nachází její pracovna a která stojí pouhých pár bloků od Bílého domu, připomíná spíš někdejší modelku a dnešní lobbistku než sériovou vražedkyni.

Je 9:47, což znamená, že má za sebou hodinu pilates a cestou do práce se v džusovém baru zastavila pro svůj zelný čisticí koktejl. Já s neupravenými vlasy staženými do culíku, v džínách a špinavém svetru upíjím tři hodiny staré latté ze Starbucks a přála bych si mít čas zajít do posilky, neřkuli hodit prádlo do pračky nebo se třeba jenom osprchovat.

Podívám se na poloprázdné kelímky a nádobky od rychlého občerstvení, roztroušené kolem monitorů a kamer v našem pronajatém podkrovním bytě naproti pracovně McGillisové. Asi bych je měla uklidit. Asi bych měla udělat spoustu věcí.

Momentálně si ale nejvíc přeju, aby v případu McGillisové nastal zlom. Není to typická sériová vražedkyně a její oběti ani jejich rodiny – o většině lidí u FBI nemluvě – netuší, co je ve skutečnosti zač.

Musela jsem poprosit pár lidí o laskavost, aby se vyšetřování vůbec rozjelo. Jednou z podmínek sledovačky bylo, že musím odmakat ty nejhorší směny, aby ostatní z týmu mohli trávit normální čas s rodinami.

„Zkoušela trik s vajíčkem?“ zeptá se mě přes hlasitý odposlech dědeček.

Zatímco pozoruju McGillisovou, přehrabuje se děda ve starých složkách ve sklepě svého zchátralého sídla v Los Angeles. Úplně jsem zapomněla, že ho mám na drátě. „S vajíčkem ve váčku? Ona nedělá představení pro děti, dědo.“

Číslo zvané „vajíčko ve váčku“ vypadá v podstatě tak, jak napovídá název: je k němu zapotřebí dřevěné vajíčko a sametový pytlík. Vejce se vloží do sáčku a zmizí. Kouzelník obrátí váček naruby, aby dokázal, že tam vajíčko není. Ve správných rukou je to ve skutečnosti mnohem působivější, než jak to zní. Můj děda, jeden z posledních velikánů magie, dokázal u publika vyvolat výbuchy smíchu, když sledovalo, jak nešťastný dobrovolník na jeho pokyn vejce marně hledá. Tomu, co provádí McGillisová, to bylo na hony vzdálené. Její dobrovolníci obvykle umírali.

Rozmrzele si odfrkne. „Ne. Ne. Ten fígl s cikánským vejcem.“

„A to je co?“

„Má jít o takový očistný rituál. Médium řekne klientovi, aby si na seanci přinesl čerstvé slepičí vejce. Přejíždí mu vajíčkem po celém těle a pak klienta požádá, aby ho rozbil. Uvnitř je krev, vlasy a další sajrajt. Klient je oklamán, protože si vejce přinesl sám.“

Upravím stativ, abych mezerou mezi závěsy v podkroví líp viděla. „A médium ho vymění za jiné, předem připravené, když se klient nedívá?“ zeptám se.

„Ano. Spoj se dá zakrýt vteřiňákem. Občas tu záměnu provádějí za zády, nebo využijí komplice. Má tahle čarodějnice pomocníka?“

„Jo,“ odpovím a přiblížím oko k dalekohledu namířenému na okno McGillisové. Vidím, že se baví se svým asistentem Leem Martinem. Je hubený jako lunt, táhne mu na třicítku a vypadá skoro stejně elegantně jako McGillisová. „Zrovna na něj koukám. Takový nenápadný týpek. Studoval na Vassaru. Nejsme si jistí, jestli v tom jede taky.“

„Určitě jo,“ odpoví děda. „To on za ni dělá všechnu špinavou práci. Už se některá z obětí přihlásila?“

„Ne. Snažíme se sestavit seznam klientů, sledujeme, kdo tam chodí. Třeba nám někdo z nich pomůže.“

„Vždycky tam můžete poslat mě,“ nabídne se děda.

„Bacha, abych tě nevzala za slovo.“

Kdybych nevěděla svoje, řekla bych, že jeho nabídka zní zcela upřímně. Samozřejmě musím mít na paměti, že je to profesionální šejdíř, který si svůj um lháře piloval bezpočet hodin před zrcadlem. Musím však uznat, že poslední rok je to mezi námi lepší. Buď už není takový mizera jako dřív, anebo se ze mě stala větší mrcha a nenechám si od něj nic líbit.

Odjakživa jsme spolu měli mírně řečeno rozpačitý vztah. Odešla jsem z domova, jakmile to šlo, hlavně abych se vymanila z jeho stínu. Přísně vzato jsem rodinu opustila v Mexiku. Ten večer jsem se málem utopila při úniku, který zinscenoval pro mezinárodní televizní vysílání. Nějak jsem nevěděla, jestli by ho takový konec vůbec zarmoutil, pokud by mu přinesl dostatečnou publicitu.

Můj táta, dobrák jeden, byl pro mě vždycky spíš jako starší brácha než otec. Když jsem se narodila, byl ještě mladý a k tomu pořád každým coulem dědův syn. Máma s námi nežila dost dlouho, aby ve mně zanechala výraznější dojem. Říkala jsem si, že jsem po ní, a promítala si do jejího smyšleného obrazu takové vlastnosti, jaké jsem chtěla. Její odchod jsem dávala za vinu dědovi.

Momentálně se sice chová vstřícně, ale v době mého dospívání to býval panovačný mizera, který tátu i strejdu ponižoval přímo před mýma očima. Nic mu nikdy nebylo dost dobré. Teď už chápu, že do všech kolem sebe promítal vlastní nejistotu. Ne že by to jeho móresy omlouvalo. Postupem času jsem ale zjistila, jak vypadá opravdické zlo. Děda často bručel a říkal nepěkné věci, ale v nouzi na něj byl vždycky spoleh, když jsem se na něj obrátila. Nejtěžší bylo naučit se poprosit ho o pomoc.

Naopak Diane McGillisová je jedna z nejzáludnějších sociopatek, s jakými jsem se kdy setkala. Etablovala se ve Washingtonu jako spiritistka, ale kromě toho, že věští budoucnost znuděným manželkám politiků a neurotickým lobbistům, se taky vydává za holistickou léčitelku, která nabízí medicínské poradenství a předepisuje neověřené, ne-li vyloženě falešné léky.

Jenže to není ta nejděsivější část jejího podnikání ani důvod, proč ji z duše nenávidím. Její specialitou je balamucení lidí v pokročilých stadiích rakoviny. McGillisová provádí léčebné obřady za pomoci krystalů, rozdává speciální čaje a nabízí všehochuť dalších nesmyslů šitých na míru hodnotovému žebříčku každé z obětí – a žádný z nich nevyjde lacino. Spřátelí se s nimi, získá si jejich důvěru, přesvědčí je, aby uzavřeli životní pojistku, jejíž plnění připadne nějaké podvodné duchovní charitě, kterou sama řídí, a pak je zmanipuluje, aby ukončili chemoterapii nebo jinou formu konvenční léčby, která by jim skutečně mohla zachránit život. Pod konejšivou přikrývkou lží jim poskytuje falešnou útěchu – v kontrastu s chladnou a tvrdou realitou onkologů a nemocnic. Když jim její bláboly nepomůžou a oni umřou, zinkasuje po nich pojistné plnění. Už na cestě do hrobu jim vyluxuje bankovní konta a po jejich smrti získá jackpot. Oběti ji považují za přítelkyni, kvůli níž se klidně rozkmotří i se svými rodinami a nejbližšími. Coby protřelá manipulátorka dobře ví, na jaké struny je potřeba zabrnkat.

Zatím přivedla do hrobu nejméně čtyři lidi. Kdo ví, kolik dalších podvedla, než se před rokem a půl objevila v hlavním městě. Dvacet tisíc dolarů, které každý měsíc platí za nájem, se musí odněkud brát. Je to hnus. Zaměřuje se na mimořádně zranitelné lidi. Nejtěžší je vysvětlovat rodinám obětí, že osoba, které jejich milovaný důvěřoval a která mu na sklonku života poskytovala takovou útěchu, ve skutečnosti kvůli osobnímu zisku uspíšila jeho smrt.

McGillisová se ovšem spletla ve volbě dosud poslední oběti, jíž byla žena úřadujícího senátora. Tomu se nezamlouvalo, jaké částky manželka ještě za života léčitelce vyplácí, a o to víc se rozlítil, když se po její smrti dozvěděl, že právě McGillisová je obmyšlenou osobou. McGillisová v té bohaté ženě nejspíš spatřovala ideální cíl. Kdyby se ale předem informovala, zjistila by, že senátor Foster je členem senátního rozpočtového výboru a má na starost přidělování finančních prostředků ministerstvu spravedlnosti.

Je smutné, že se muselo stát něco takového, aby se McGillisová objevila na našem radaru. Jenže tak už to v tomhle městě chodí.

„A provádí taky okultní operace?“ zeptá se děda.

Okultní chirurgie se těší oblibě na Filipínách a v Jižní Americe. Samozvaný léčitel při ní předstírá, že pacienta „magicky“ operuje a vyjímá z těla nádory, aniž by rozřízl kůži. Ve skutečnosti pomocí eskamotáže vytahuje krvavé drůbeží vnitřnosti. Zní to směšně, vyhledávají to však tisíce lidí, kteří věří, že jde o funkční alternativu výdajů a bolestí při skutečné operaci nebo smrtelné diagnóze. Ze zoufalství tomuhle podvodu propadají i slavní, jinak inteligentní lidé jako Peter Sellers nebo Andy Kaufman.

Když jsem ještě chodila na univerzitu v Miami, jednou jsem při prezentaci na hodině psychologie s využitím principu okultní chirurgie vytáhla jednomu klukovi z břicha kartu. Nikdy nezapomenu, jak pronikavě zapištěl, když sklonil hlavu a uviděl spoustu krve. Do té doby se mi docela líbil. Pak už ne.

„O tom nic nevím,“ řeknu. „Hlavně zapaluje svíčky a máchá kolem sebe krystaly.“

„Chodíš s někým zajímavým?“ zeptá se zničehonic děda.

Jeho otázku přejdu. Sice nám to teď klape, ale ještě nejsme tak daleko, abych s ním řešila, jestli mám nebo nemám chlapa. „Možná tam pošleme jednu z našich agentek. Na protidrogovém je kolegyně s léčitelným lymfomem. Už se zotavuje, ale pořád vypadá pohuble.“

„Tvýho tátu nominovali na cenu Akademie kouzelnických umění pro lektora roku,“ řekne, aby rozhovor znova stočil do osobní roviny.

„Víš něco o magii svíček?“ odpovím. Hlavou se mi pořád honí dědova otázka na okultní chirurgii, vzpomínám na nesfouknutelné svíčky i na ty s barevnými plamínky, s nimiž jsem si jako malá hrála v pokojíčku. Působily skoro jako živé, ne jako bezostyšný kouzelnický trik. Na nějaké okultní operace nebo cikánské finty je klientela McGillisové vesměs až moc vytříbená, ale něčím podobným by se třeba přesvědčit nechala.

„Svíčkou se dá věštit.“

„Věštit? Jako vidět do budoucnosti?“

„Jo, nebo prostě vidět výjevy. Když se budeš na svíčku nějakou dobu upřeně koukat, začneš halucinovat. Žil tady jeden jogín, který ve sklepě jistého producenta z Paramountu provozoval ášram. Vždycky lidi omámil houbičkami a pak je nechal zírat do plamene.“

„Zajímavé.“ Že by v tom mohly figurovat drogy, mě nenapadlo.

„Popřemýšlej, jestli se na to tátovo udílení cen nepůjdeš mrknout. Mimochodem, má novou přítelkyni.“

„To je super,“ řeknu a dál to nekomentuju. Vážně se chci vyhnout další debatě o svém osobním životě. Hlavou mi běží něco jiného. „Neslyšel jsi někdy o léčitelích, co přidávají do čajů halucinogeny?“ McGillisová by svoje bylinné čajové směsi mohla něčím vylepšovat, třeba ayahuascou. Díky tomu bychom jí mohli přišít obvinění z drogového deliktu. Zkrátka aspoň něco.

„Děláš si srandu? Tady v LA? Spíš si nedovedu představit, co by ještě nezkusili.“

Na dveře podkrovního bytu někdo zaklepe. Nevšímám si toho. Naše krycí historka sice zní, že jsem softwarová konzultantka, která si pronajímá pokoj od dvou dalších lidí na volné noze, ovšem při téhle sledovačce se řídíme zásadou pokud možno nikomu neotvírat.

McGillisová s Martinem se ztratí z dohledu. Jestli ta ženská při svých terapeutických seancích využívá nějakou drogu, nejspíš ji obstarává její asistent. Pokud se nám ho podaří chytit při činu, mohli bychom ho obrátit proti ní. Ještě před pár lety by mě nenapadlo postupovat při vyšetřování podobného případu právě takhle. Podle svého šéfa doktora Ailese se učím myslet laterálně.

Další zaklepání. Mrknu na monitor se záběry kamery na chodbě, která snímá dveře. Stojí tam mladá žena v halence a saku a v rukou drží balíček. Pod rezavými vlasy a tmavou, skoro černou rtěnkou působí nervózně.

Poklepávám konečky prstů do stolu a zvažuju, jestli mám otevřít. McGillisovou není momentálně vidět, nechce se mi ale odcházet. Rozhodnu se nebrat ženu na vědomí a doufat, že to vzdá.

Zaklepe znova. „Krucifix!“ zamručím.

„Děje se něco?“ zeptá se děda.

„Ještě ti zavolám.“ Zavěsím, narazím si čepici s logem Miamské univerzity a doplním ji brýlemi, co nosí šprtky.

Žena zaťuká počtvrté. „Moment,“ zavolám a za pas džín si pod svetr zastrčím pistoli.

Odemknu dveře a naoko si z koutků vytírám ospalky. Žena se na mě usměje.

Posune si tíživý uzlíček v náručí. Zřejmě drží dítě. „Dobrý den, sousedko, nemohly bychom si na chvíli promluvit?“

Nevzpomínám si, že bych ji už někdy zahlédla. Možná je tu za někým na návštěvě. „Je mi líto. Mám dost napilno,“ odpovím s nuceným úsměvem a snažím se nepůsobit moc příkře.

Je celá bledá. Zrzavé vlasy má stažené do drdolu a na krku se jí zřetelně rýsuje řetízek z rudých článků. Zkouším nakouknout dítěti do obličeje, ale ona si ho pevně tiskne k hrudi. „Chtěla bych se vás jenom na něco zeptat,“ pípne.

Policajtka ve mně se rozhodne ovládnout situaci, a tak na otázku odpovím protiotázkou. „Kluk, nebo holka?“ vyzvídám.

Aniž by sklonila hlavu, opáčí: „Holka.“ Její tón působí až zpěvavě, slova z ní prýští jako dobře nacvičená písnička. „Všimla jste si, jaký panuje poslední dobou ve světě neklid?“

A jéje, náboženská fanatička. „Ani ne,“ snažím se ji umlčet. Děda by jí nakukal, že je pouhý duch, a poslal by ji někam.

„Víte, přišla jsem vám povědět o vaší osobní spáse.“ Roztržitě zvedne ruku, až jí dítě málem vyklouzne.

Zachránila jsem papeže, pomyslím si v duchu. Co víc mám udělat, abych dosáhla spasení? Tahle konverzace se fakt rychle zvrhla v blábol. „Promiňte, ale nemám teď čas vybavovat se o Ježíšovi.“ Užuž chci zabouchnout, pořád ale koukám na ten uzlíček. Její malá je jako pěna. Nevšimla jsem si, že by se jedinkrát zavrtěla. I v zavinovačce působí nesmírně drobounce.

„Nepřišla jsem se bavit o Ježíšovi,“ opáčí žena a zavrtává se do mě očima.

Tak o kom, o Cthulhu? „Ne?“

Žena sáhne do peřinky a já poprvé zahlédnu obličejík té malé. Je celá modrá. Je tak nepřirozeně modrá, že si ani nevšimnu, jak žena ze záhybů dečky vytahuje něco lesklého.

„Přišla jsem si pro tvou duši, Jessico,“ zavrčí a rozmáchne se nožem.

Ovládnou mě pudy. Sáhnu po nemluvněti a tvrdě ženskou kopnu do břicha. Jak padá zády na stěnu chodby, začne jí malá vyklouzávat z náručí.

Prudce natáhnu levačku a zachytím ji. Pravicí popadnu zbraň.

Žena se na mě podívá se vztekem v očích.

„Zahoď ten nůž!“ křiknu a namířím jí pistolí na prsa.

Postaví se na nohy, upřeně na mě kouká a přemýšlí, co dál. Snažím se, aby mi dítě nevyklouzlo z ruky, a i když tu ženskou nemůžu odzbrojit, aniž bych kojence upustila, mohla bych ji zastřelit.

„Už se to blíží, Jessico!“ vykřikne a uteče chodbou.

Není čas dumat, odkud ví, jak se jmenuju. Nejradši bych se rozběhla za ní, jenže držím v náručí tu malou. Skloním hlavu. Dívají se na mě skelné oči. Namodralou kůži má protkanou rudými žilkami.

Tohle dítě nedýchá.

3

KOLIBŘÍK

V podobnou chvíli člověk nepřemýšlí, ale jedná.

Všechno je jako v mlze. Položím malou na zem a přesvědčím se, jestli má volné dýchací cesty. Dvěma prsty jí třicetkrát rychle zmáčknu hrudníček. Když jsem začala s dobrovolnickou prací v dětské nemocnici a učila děti kouzlit, abych se sama oprostila od stresu, absolvovala jsem kurz resuscitace těch nejmladších i starších. Jelikož jsem se pohybovala mezi tolika zranitelnými dětmi, považovala jsem to za svou povinnost, i když jsme se základy první pomoci pro dospělé učili i na FBI. Jenže v porovnání s topornými cvičnými pannami mi tohle miminko připadá v prstech jako kolibřík. Pleť má hebkou, ale studenou. Kosti má křehoučké, jako z tenkého porcelánu. Dýchnu jí do pusinky a bojím se, abych ji nepolámala. Zvedne se jí hrudníček. Znova jí dýchnu do úst.

Třicetkrát stlačit, dýchnout, dýchnout.

Znova jí prsty mačkám hruď. Zase třicetkrát stlačit, dýchnout, dýchnout.

Právě v dětské nemocnici jsem poznala Elsie, holčičku, jíž zůstaly strašlivé jizvy, jelikož na ni násilnická matka vychrstla kastrol vařící vody. Po náročném roce plastických operací i díky její houževnatosti jizvy vybledly a ona je jako každá druhá školačka. Instagramový kanál má plný rozesmátých selfíček a fotek kluků, co se jí líbí. Hrůzná minulost čím dál víc připomíná jen ošklivou vzpomínku.

Ani nevím, jak se tohle dítě jmenuje.

Nevím, jestli přežije.

Třicetkrát stlačit, dýchnout, dýchnout.

Je pořád studená.

Pořád nedýchá.

Prosím tě, nadechni se, maličká. Prosím. Prosím!

Někdo mě chytne za rameno. Když zvednu oči, odstrčí mě stranou dva zdravotníci a kojence si převezmou. Nevzpomínám si, že bych je volala, ale můj telefon leží na zemi vedle dítěte. Na hlasitém odposlechu je někdo z tísňové linky. Instinkt. Tak dlouho si něco vštěpujete do hlavy, že už nad tím nemusíte přemýšlet. To je smysl odborné přípravy.

Jdu za nimi do sanitky a rukou podpírám malé hlavu, zatímco ji záchranář dál oživuje.

Třicetkrát stlačit, dýchnout, dýchnout.

Mačká jí hrudník tak silně, až mám chuť ho okřiknout, ať tolik netlačí, ale on ví, co dělá.

Jenom ji hladím po hlavičce a šeptám, že bude v pořádku. Opakuju jí, že už je v bezpečí.

Zároveň ale vím, že je to lež. Na tomhle světě není v bezpečí nikdo.

Jako jedináček v dysfunkční rodině kočovných kouzelníků jsem se odjakživa ujímala malých zvířátek a snažila se je zachraňovat. Asi jsem se ze všech klubíček chlupů nebo pírek, co jsem našla, snažila znova po svém vytvořit malou nukleární rodinu. Ukrývala jsem opelichané kočky, vysloužilé kouzelnické králíky. V devíti jsem dokonce zachránila jednu z dědečkových holubic, která se poranila při vystoupení. Vždycky jich vyčaroval celý tucet ze zářícího lampionu a ony se pak za potlesku diváků rozletěly po sále. Tehdy však jedna z holubic, možná popletená jasnými světly a neznámým jevištěm, narazila do trubky a za scénou mi spadla na zem k nohám.

S ošklivě pochroumaným křídlem na mě holoubek upřel vyděšené oči. Opatrně jsem ho zvedla a odnesla do šatny, kde jsem mu mezi svými knížkami a kufrem udělala ze zmačkaných novin hnízdo. Táta ho chtěl zbavit trápení, ale já se před zraněného ptáka s pláčem vrhla. Nechal se obměkčit, jelikož věděl, že proti síle mojí vůle nic nezmůže, a dovolil mi, abych ho zkusila vyléčit. Pojmenovala jsem ho Kolibřík. Zvláštní jméno pro holuba, ale já byla zvláštní dítě.

Vozila jsem s sebou Kolibříka z města do města, krmila ho z ruky slunečnicovými semínky a snažila se ho rozchodit. Křídlo měl ovšem příliš pochroumané, než aby se znova uzdravilo, a protože už nemohl létat, povětšinou sedával v mém novinovém hnízdě a koukal z okna. Byl to smutný život, odmítala jsem se však ptáčka vzdát. Děda s tátou už mě ani nepřesvědčovali, abych péči o něj svěřila jim. Věděla jsem totiž, že dědův slib vzít ho k veterináři by ve skutečnosti znamenal, že ho cestou do hospody šoupne do popelnice.

„Však ona přijde k rozumu,“ zněla poslední dědova slova k tématu po půlhodinových dohadech s mou maličkostí. Byl to přísný a netrpělivý člověk, který věřil, že každého, kdo s ním nesouhlasí, čeká od vesmíru karmická odplata.

Doma v Kalifornii jsem Kolibříkovi z vyhozené králíkárny vyrobila klec. Umístila jsem ho na pokroucenou verandu za dědovým velkolepým, ale zchátralým sídlem. Chtěla jsem, aby byl šťastný, a myslela jsem, že bude šťastnější venku na losangeleském sluníčku.

Jenže když jsem se druhý den probudila a šla Kolibříkovi dolít vodu do pítka, našla jsem klec rozbitou na zemi a pletivo rozervané – na potrhaném síťoví zůstala krev a perleťově šedobílá pírka.

Prodral se k němu jeden z kojotů, co se v noci potulovali po okolí.

Takže jsem ptáčka zachránila, ale k čemu to bylo? Aby umřel strašlivou smrtí? Ve své dětinské touze pomáhat jsem jenom prodloužila jeho utrpení a vydala ho napospas ještě horšímu osudu. Jaký člověk udělá něco takového?

Opírám se o zeď chodby před operačním sálem. Sestra se mě snaží přemluvit, abych počkala na příjmu. Blýsknu na ni odznakem – a pohledem, z nějž čiší, že se mnou nikdo nehne.

Kolem spěchají dva sanitáři, kteří na sál tlačí velký přístroj. Vypadá to na ventilátor. Do přípravny vchází doktor, podsaditý padesátník, aby se z bílého pláště převlékl do operačního, ještě se ale zastaví a přes rameno po mně střelí vyčítavým pohledem. „Vy jste matka?“

„Já ji našla,“ odpovím zemdleně. Jsem tak otupělá, že se na víc nezmůžu. Veškerá moje energie je na operačním sále s tou malou.

Mávne rukou a zmizí ve dveřích.

„Agentka Blackwoodová?“ ozve se někdo.

Otočím se doleva a spatřím muže s šedivým knírem, oblečeného v uniformě policejního kapitána. Zřejmě je to tady v nemocnici nejvyšší šarže. „Ano?“

„Právě jsme rozeslali váš popis.“

Nepamatuju si, že bych někomu diktovala, jak ta ženská vypadala. Je ale fakt, že si nepamatuju spoustu věcí, k nimž před chvílí došlo. Myslela jsem jenom na to, aby se mi malou povedlo rozdýchat. Dostat jí do plic vzduch, to byla moje jediná myšlenka.

„Před několika hodinami ji odtud unesli.“ Ukáže chodbou. „Vzali ji přímo z inkubátoru.“

Kristepane! Koho by něco takového vůbec napadlo? Jenom přikyvuju a prosklenými dveřmi se dívám do operačního sálu, kde pobíhají muži a ženy v modrých úborech.

„Kdyby vám to nevadilo, můžeme počkat v hale. Teď už je ve správných rukou.“

„Vážně?“ podívám se na něj. „Kde jste byli, když ji ukradli z inkubátoru? To byla taky ve správných rukou?“ Sotva zadržuju vztek.

„To není –“

Jeho slova utne tichý hřmot. Pod nohama se nám zachvěje podlaha. Překvapeně se na mě podívá, jako bych znala důvod. Zablikají světla a vzápětí všechno potemní. Cítím, jak se mi svírá žaludek. Děje se něco strašného. Už zase.

Z operačního sálu se ozývají výkřiky. Protáhnu se kolem kapitána do dveří. Lékařský tým přidržuje přístroje, aby nespadly. Ze stropu se utrhne zářivka a pohupuje se na elektrických kabelech. Vrhnu se k operačnímu stolu a zakryju tělem drobnou postavičku, která na něm leží.

Svět se znova zachvěje. Něco se ulomí a vrazí mi to do zad. Jeden z doktorů vykřikne, jelikož se skácí regál. Sestry se snaží zabránit tomu, aby se z vozíků vysypaly na zem chirurgické nástroje. Někdo mi ze zad ometá suť. Rozsvítí se nouzová světla.

„Už je to dobrý,“ řekne doktor středních let v modrém sálovém oděvu s huňatým obočím pod přiléhavou čepičkou. Když ustane hřmot, jemně mě chytí za rameno. „Musíme pracovat. Pořád má v plicích tekutinu.“

„A myslíte, že to…?“ Trochu se nadzvednu, abych ji nerozmačkala.

„Jo, přežije to, ale musíme pokračovat,“ řekne mi rázně.

V mdlé záři nouzového osvětlení spatřím, že se na mě malá kouká. Drobnou ručičku mi ovinula kolem jednoho z prstů a tiskne ho. Drží se. A nepouští.

Podívám se po doktorech a sestrách v modrých mundúrech a rouškách a pak na svou mikinu a džíny. Od pasu mi trčí pažba pistole. Připadám si hrozně nepatřičně, nečistě.

„Udělala jste všechno správně,“ naváže doktor. „O chlup déle, a…“

Odtáhnu se od malé, i když mi ručkou stále pevně svírá prst. Sestry honem dávají operační sál do pořádku a sanitáři spěchají uklidit ten binec.

Pořád mě upřeně sledují její očička. Žije.

Na rameno mi sáhne sestřička, která je z mojí přítomnosti zjevně nesvá. „Pojďme na chodbu.“

Nevím, jestli mě malá vůbec vidí. Ví ale, že tam někdo je. Volnou rukou ji pohladím po hlavičce. „Moc mě to mrzí,“ zašeptám. „Moc.“

Odtáhnu prst. Vytrčí ke mně ručku, ale já od stolu poodstoupím a pustím k ní lékaře a sestry.

Vyjdu ven na chodbu a čekám. Jakmile znova naskočí proud, rozzáří se obvyklá světla. Nemocniční personál pobíhá sem tam a zjišťuje, jestli jsou všichni v pořádku.

Na sesterně někdo zesílí televizi. Objevují se záběry škod, budovy s roztříštěnými okny, zborcený parkovací dům a přicházejí další zprávy. Hlasatel oznamuje, že patrně vykolejil vlak.

Pořád se snažím vzpamatovat z dění poslední hodiny. Nedokážu to všechno pobrat. Od chvíle, kdy jsem zahlédla záblesk nože, jsem úplně mimo. Nic není skutečné.

Rozletí se dveře operačního sálu a objeví se dva sanitáři tlačící vozík s malou. Doktor, který mě prve odtahoval pryč, si sundá rukavice a ukáže mi zvednutý palec. Pak se vydá chodbou za ostatními.

Z reproduktorů žádá jakási žena všechny návštěvníky, aby nemocnici opustili a uvolnili místo přiváženým obětem. Znova se zachvěje podlaha a mně se podlomí kolena. Poslední dozvuk. Naštěstí jenom mírný.

Na schodech je blázinec, ale podaří se mi dostat ven. Rozbité tabule skla na fasádě špitálu vypadají jako pavučinky. Ze všech stran se sjíždějí kvílející sanitky.

Zazvoní mi telefon. Volá táta.

„Jessico? Nestalo se ti nic?“

V okně sanitky zahlédnu vyděšený obličej.

Patří mně.

„Jsem v pořádku, tati. Jsem v pořádku. Všechno je v pořádku.“

4

ODHALENÍ

Můj šéf doktor Jefferey Ailes se na mě dlouze podívá a pak se zeptá, jestli jsem v pohodě. Oči má unavenější, než když jsme se předloni poznali, a skráně evidentně prokvetlejší. Šediny mu kontrastují s tmavou pletí, a místo aby díky nim vypadal starší, vypadá prostě staře. Stres přidává mužům léta jinak než ženám. Rozdíl je ve vnějškovém vystupování.

Poslední rok řeší šéf zdravotní problémy své ženy. Přísně odděluje zaměstnání a soukromí, nikdy by nedopustil, aby mu to, co zažívá doma, zasahovalo do práce – rozhodně by si nikdy nezchlazoval na druhých žáhu. Začíná být ale zřejmé, že na něj trápení v osobním životě výrazně doléhá.

Únava neúnava, i tak vidí každému až do duše a má klidné, rozvážné chování člověka, který hluboce přemýšlí nad tím, co říká, a nikdy neřekne nic jenom proto, aby vyplnil vzduch. On a můj děda jsou v dobrém i zlém patrně dva nejvlivnější muži mého života. Ten kontrast už nemůže být větší. Zatímco děda se na druhé kouká, jako by je hodnotil a jako by byli pod jeho úroveň, Ailes vidí potenciál. Vidí, čím se můžete stát. Je speciálně přidělený k FBI, kde vede naše izolované pracoviště neobvyklých hraček, svěřuje nám případy, které nezapadají do obvyklých kategorií, a vyhledává nevyužitý potenciál.

Než začal působit jako poradce u FBI, vedl Ailes hedgeový fond využívající superpočítače a tajný software, který analyzuje, jak investovat a hrát na trhu. Díky tomu zbohatl natolik, že teď chodí na golf s generálními řediteli i samotným prezidentem. Coby dokonalý vzor státního zaměstnance se vzdal lukrativní kariéry, aby své matematické schopnosti dal do služeb vlasti. Mohl teď s dalšími majetnými a mocnými stát na golfovém hřišti nebo kandidovat na politickou funkci, ale místo toho sedí v poloopuštěné budově při okraji areálu FBI v Quanticu, kde se dřív skladovaly údaje o vláknech koberců a dezénech pneumatik, pracuje s týmem pouhopouhých tří lidí, přičemž se snaží úřad pomalu modernizovat zevnitř, a zároveň nám pomáhá řešit zapeklité případy, o jejichž existenci nemá zbytek FBI téměř ponětí.

„Jsem jenom otřesená,“ odpovím a okamžitě lituju špatně volených slov, protože na monitoru v zadní části našeho neděleného kanclu právě běží obrázky škod způsobených zemětřesením.

Musela jsem se nechat dovézt policejním autem zpátky na místo sledovačky, kde jsem přesedla do svého služebáku. Ve městě vládne zmatek. I na zdolání pouhých tří bloků jsem si musela pustit majáček. Nikde nefungují semafory. Příměstská železnice a metro jsou z bezpečnostních důvodů zavřené. Dopravní inspektoři musí zkontrolovat stovky kilometrů tratí a tunelů, než budou moct pustit lidi zpátky do vlaků. Pro město, které je na nich závislé, je to hotová apokalypsa.

Když jsem z Washingtonu odjížděla do Quantica, chodili lidi jako v mrákotách, koukali do telefonů, a ačkoliv někteří měli signál a jiní ne, všichni se snažili vykoumat, jak se dostanou domů. A ke všemu ještě musíme najít ty, kteří mohli někde zůstat uvěznění. Cestou hlásili v rádiu, že v nejdelším úseku tunelu je prý zasypaná souprava metra. Z pomyšlení, že bych zůstala pohřbená zaživa, mě mrazí v zádech. Už jsem to zažila. Není to sranda.

Je frustrující dřepět tady v kanclu kilometry daleko, zatímco záchranáři nevědí, kde jim hlava stojí. Moje rozkazy ale zněly jasně. Měla jsem se vrátit za kolegy v Quanticu a čekat na úkoly.

Moji dva spolupracovníci Gerald a Jennifer se hrbí nad počítačem a se sluchátky na uších na něčem dělají. Když jsem přijela, jenom jsme na sebe kývli, ale jinak jsme se nebavili. Nejsou sice o moc mladší než já, přesto mezi námi cítím rozdíly, když pozoruju, jak se radí jako studentíci plánující nejnovější vydání školních novin.

Jennifer, která má figuru jako volejbalová kapitánka, se vždycky tváří ještě vážněji než já, evidentně ji nikdo od mládí neučil nuceně se uculovat. Tajemství spočívá v tom, že se to musí dělat očima. Kdyby chlapi netušili, že je ozbrojená, je to přesně ten typ ženy, které by povýšeně doporučovali, ať se usměje. Když čelí hlouposti druhých, z jejích zdrcujících pohledů přímo čiší, že moc dobře ví, o kolik je inteligentnější. Ani jedna z nás si zrovna nepotrpí na společenskou konverzaci a nad krabičkou s kuřecím salátem k obědu se většinou bavíme jenom o věcech souvisejících s tím kterým případem. Když ale řeknu, že spolu profesně vycházíme, vyzní náš vztah chladněji, než jaký je. Lepší by bylo říct, že spolu vycházíme efektivně.

Obvykle usměvavý hubeňour Gerald působí jako Jennifeřin protiklad, ale intelektuálně jsou to spřízněné duše. Díky rozcuchaným hnědým kadeřím, jež mu neustále padají do očí, nepřipomíná agenta FBI, ale spíš zázračné dítě, které ve sklepě svých rodičů buduje startup.

Oba mohli jít pracovat za vyšší plat do soukromého sektoru, rozhodli se však pro FBI a vyslyšeli volání doktora Ailese po službě vlasti. Mezitím jsem se dozvěděla, že se Ailes těší značnému uznání v akademických kruzích – což byl jeden z důvodů, proč si Gerald i Jennifer tuto cestu zvolili.

Sledovat tuhle trojici, jak řeší nějaký nový algoritmus luštění šifer nebo rébus, který si Gerald přivezl z konference, je jako sledovat rodinu géniů. Berou mě, to bezpochyby, ale zároveň jsem něco jako nevlastní dcera s havraními vlasy.

Všichni se zajímají o zemětřesení. Všichni kromě mě. Zatímco čekám, než se Ailes probere maily a služebními oběžníky, přistihnu se, že si prohlížím prst, za který mě chytila ta malá.

„Řekla mi jménem,“ pronesu nahlas.

Ailes ke mně zvedne oči od notebooku a krátce se zamyslí. „Ta, co unesla to dítě?“ Natáhne se a z tiskárny za sebou vytáhne list papíru. Vypadá to na přepis nějakého textu. „Poznala vás?“

„Měla jsem na hlavě čepici a brýle. Není to sice nejlepší převlek, ale ještě mě v něm nikdo nezastavil. Věděla, že jsem to já.“

Chvíli nad tím přemítá. „Myslíte, že s tím měla něco společného McGillisová?“

Prvotním nutkáním by bylo přitakat, dumám nad tím však už od chvíle, co jsem odešla ze špitálu. „Tak hloupá není. Jestli má podezření, že sháníme důkazy, určitě nestojí o ještě větší pozornost federálů. Na to je moc vypočítavá. Ta ženská mě mohla k místu sledovačky stopovat.“ Moje adresa není v seznamu, jenže to v dnešní době nic moc neznamená.

Díky svému povolání přicházím do styku s lidmi, kteří mají sklon brát si věci hodně osobně. Stejné situaci musejí čelit i agenti DEA, kteří jdou po krku drogovým bossům. Často se v terénu střídají, aby unikli osobní odvetě. U mě by bohužel změna adresy ani zaměstnání v danou chvíli nic neřešila. Opakuju si, že je bezpečnější zůstat u FBI a dělat to, co dělám, protože mimo službu bych byla jenom další civilní obětí. Nevím ale, jestli se stejnou logikou řídí i mí nepřátelé.

„Znova se spojím s metropolitní policií,“ odpoví Ailes. „Zařídím, aby s námi koordinovali pátrání po té ženské. Třeba je to jenom nějaká náhodná bláznivka, co vás jednoho dne zahlédla v bistru a upnula se na vás.“

Snaží se to zlehčovat, jenže právě tohle mě děsí – představa, že mohlo jít jen o nějakou pošahanou fanatičku. Můj nejsledovanější případ – díky němuž jsem se ocitla ve středu celonárodního zájmu – přilákal celé zástupy spřízněných pošuků. Když dopadnete člověka, který si říká Čaroděj a jehož někteří díky umění vydávat kouzelnické triky za ďábelské zázraky pokládají za boha, obvykle tím přivábíte pozornost chorých mozků. Na FBI dennodenně chodí výhrůžky adresované mojí osobě. Stejně znepokojivé jsou i prosby lidí, kteří mě žádají o zásah vyšší moci, jímž bych je zbavila démonů a dalších domnělých temných sil.

Jedna věc by byla, kdyby ti nebezpeční šli jenom po mně. Agenti, kteří stíhají mafiány a jiné pomstychtivé grázly, se s tím musejí potýkat až do konce života a občas dokonce využít institut ochranné vazby. Mě ale nejvíc děsí potenciální újma hrozící nevinným lidem. Od chvíle, co náš barák málem zlikvidovala nálož jenom proto, že jsem viděla něco, co jsem vidět neměla, musím všechno pečlivě zvažovat. Momentálně bydlím v uzavřeném komplexu, kde žije řada lidí pracujících u krycích firem CIA a NSA. Ještě že nemám nákladný vkus, protože nájemné je tam nekřesťanské. Předtím Ailes tajně požádal jinou agentku, aby mi za směšně nízkou cenu nabídla pronájem bytu, který mu patří. Prokoukla jsem ho, když jsem si všimla, že nájemní smlouva je psaná na společnost pojmenovanou po německém matematikovi z devatenáctého století Bernhardu Riemannovi. Nesnažil se to nijak okecávat. Akorát podcenil mou všetečnost.

„Dočasně vás z případu McGillisové stahuju,“ prohlásí Ailes.

Procitnu ze zamyšlení. „Cože? To nemůžete!“ Za tenhle případ jsem musela tvrdě bojovat. Je to první velká kauza, kterou jsem iniciovala. Právě kvůli stíhání zločinců jako ona jsem se dala k FBI. Jsem v tom třída.

„Prý to může převzít Knoll. Právě uzavřel několik vlastních případů.“

„Ale…“ Snažím se najít slova pro svůj protiargument, všechna by však vyzněla neomaleně. Knoll je dobrý chlap. V minulosti už jsme spolu pracovali a nikdy mu nešlo o ego. Chce zavírat lumpy do basy. Zlobila bych se na něj, kdyby se za mými zády nabídl, že kauzu převezme, ale Ailes mu určitě sám zavolal, když se dozvěděl, k čemu došlo na sledovačce.

„Případ bude ve schopných rukou. Přitlačíme na Martina a snad se nám ho povede zlomit. K tomu se bude Knoll hodit.“

Knoll se řídí pravidly, není moc vynalézavý, ale zároveň je nesmírně důkladný. Kdybych už musela vyšetřování někomu předat, tak jemu klidně. Vzdát se ho však nemíním. „Proč? Kvůli tomuhle?“ ukážu na přepis z tísňové linky, který Ailes vytáhl z tiskárny. Jakožto kouzelnice umím číst vzhůru nohama.

Ailes papír položí na stůl. „Ne, ne. Vyvstal tu jeden naléhavý problém.“

„Naléhavější než kauza McGillisové?“

Ukáže na Geralda s Jennifer. „Mám tady něco, co od vás asi budeme potřebovat vyjasnit.“

„Co?“

„Momentálně jde o záležitost pro počítačové odborníky. Instinkt mi ovšem napovídá, že se z toho vyklube něco jiného.“ Ailes mávne na Geralda, ať jde k nám.

Gerald projde kolem stolu, uvelebí se na otočné židli a postaví přede mě otevřený notebook. Má na něm nachystané video. Když stiskne tlačítko přehrávání, začne mluvit jakýsi postarší muž s řídkou kozí bradkou sedící u stolu před knihovnou. Má výmluvně britský přízvuk a hovoří jako profesor, který vysvětluje cestování v čase nebo jiná filmová kouzla.

„Podle mých výpočtů dojde ve středoatlantské oblasti v rozmezí šesti dnů od desátého srpna dva tisíce sedmnáct k zemětřesení o síle šesti stupňů a více.“

To je dneska. Očima hledám u Ailese vysvětlení, ale on kývne bradou zpátky k displeji.

Muž pokračuje: „Tyto výpočty jsou přibližné, vycházejí z daného vzorce, ale výsledky mluví jednoznačně. Mám i další propočty, které zveřejním. Snad pochopíte, že tyto události jsou nevyhnutelné. Nezbývá nám nic jiného než se připravit na pád do temnoty.“ Video skončí.

„Aha. Pád do temnoty?“ zeptám se.

„Zatím nevíme, o co jde,“ odpoví Ailes. „Jaké jsou vaše první dojmy z toho videa?“

Ačkoliv muž promlouvá suše, zcela upřímně mě ta nahrávka děsí. Vím ale, že když nejsem ve svém živlu, můžu podlehnout klamu stejně snadno jako kdokoliv jiný. „Kdy se objevilo?“

„Je to asi hodinu a něco,“ odpoví Gerald.

Podívám se, kolik je.

„K zemětřesení došlo už skoro před třemi hodinami.“ Ukážu na displej. „Tohle mohl zplichtit během chvilky kdokoliv. Pokud má jít o předpověď, musí se na událost upozornit dřív, než se odehraje.“ Poslední větu pronesu trochu samoliběji, než jsem zamýšlela. Ale tihle lidi jsou géniové. Tohle jim přece mělo být dávno jasné.

Jennifer a Gerald si přes stoly vymění pohled. Něco mi asi nedošlo. Najednou už si svým hodnocením nejsem tak jistá.

„Co?“ zeptám se.

„To je Peter Devon,“ vysvětluje Ailes.

Pokrčím rameny. „Bezva. Takže Peter Devon má účet na YouTube.“

Dojde mu, že nemám ponětí, co je Peter Devon zač. „Ten matematik a fyzik? Získal Nobelovu cenu za výzkum kvantové mechaniky.“

„No a?“ odpovím. „Chytří lidi si furt něco vymýšlejí.“

Ozve se Jennifer. „Tenhle chytrák je už osm let po smrti.“

5

ALGORITMUS

„To, že je po smrti, dává věcem zajímavý rozměr,“ odpovím a už chápu, proč se všichni divili, že nejsem zaskočená.

Ailes na muže na displeji ukáže perem. „Peter Devon byl odborník na chaotické systémy. V reálném světě jsem při své práci v mnohém vycházel z jeho raného výzkumu.“

Pustím si video od začátku a posouvám si ho snímek po snímku. „Není to simulace?“ V minulosti už jsme se totiž setkali s až nezvykle věrnými počítačovými simulacemi lidí. Je úplně šílené, že z něčeho, co se ještě před pár měsíci pohybovalo v rovině teorie, je dneska aplikace pro chytré telefony. Technika se vyvíjí tak rychle, že je čím dál obtížnější rozeznat skutečné od neskutečného.

Gerald zavrtí hlavou. Jeho účes vypadá o něco spořádaněji než obvykle. Evidentně na něj platí nová přítelkyně. „Zatím na to nic neukazuje. Potom, co jsme se málem nechali převézt Čarodějem, jsme se v odhalování podvodů dost zlepšili. Kdyby nás teď někdo chtěl oblafnout, musel by si vytvořit vlastní 3D engine a k tomu původní algoritmy.“

„Ale šlo by to?“ snažím se přijít věci na kloub.

„To video nahráli na internet sedm minut po zemětřesení,“ ozve se přes stůl Jennifer. „Trvá čtyři minuty. Podle mě by tohle všechno za tři minuty nezvládli ani v Pixaru.“

Hm. Začíná to být zajímavé. „Jak jsme se o něm dozvěděli?“

„Někdo ho nahrál na youtubový účet a rozeslal maily všem zpravodajským stanicím a youtuberům.“

„Takže ho rozšířili spamováním?“ zajímám se.

„V podstatě jo,“ odpoví Gerald.

„Někdo si dal hodně záležet, aby se o něm svět rychle dozvěděl.“ Lidi mě můžou mít za cynika, ale holčička, která se vkrádala do dědovy zaprášené suterénní knihovny a potají si tam brala svazky Tarbellova kurzu magie, aby si je pak četla pod peřinou, má sklon vidět za vším podvod. „Jak těžké je předpovídat zemětřesení?“ zeptám se Ailese.

„Takže je to podvod,“ prohlásím. Jestli mi Ailes tvrdí, že se zemětřesení předpovědět nedá, jsem ochotná mu věřit. Akorát nevím, jak to ten chlap udělal. Instinkt mi ale říká, že to nemůže být skutečné.

„Já,“ nabídne se Gerald.