Copyright © 2008 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © 2010, 2024 by Leona Macháčková

ISBN 978-80-249-5448-6

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

Epilog

Mojí mámě,
díky níž je všechno možné. 

A také Paule,

přestože nás kdysi představila

jako svého syna a snachu.

Hrůza! 

1. kapitola

    Grace Eversleighová dělala společnici ovdovělé vévodkyni z Wyndhamu už pět let a za tu dobu se o své zaměstnavatelce naučila pár věcí, z nichž nejvýstižnější bylo asi toto poznání: Pod přísným, náročným a nadutým zevnějškem Jejího Lordstva netluče srdce ze zlata. 

To samozřejmě neznamená, že by zmíněný orgán byl úplně černočerný. Její Lordstvo, ovdovělou vévodkyni z Wyndhamu, by nikdo nemohl obvinit z toho, že je zlá do morku kostí. Nebyla ani krutá, pomstychtivá či veskrze zlovolná. Nicméně Augusta Elizabeth Candida Debenhamová Cavendishová se narodila jako dcera vévody, za vévodu se provdala a dalšího porodila. Její sestra nyní patřila do rodiny jakési středoevropské země, jejíž jméno Grace nikdy nedokázala správně vyslovit, a bratr vlastnil většinu East Anglie. Co se Jejího Lordstva ovdovělé vévodkyně Wyndhamové týkalo, svět se dělil na přesně vymezené společenské vrstvy, jejichž hierarchie byla striktně daná a neměnná. 

Wyndhamové, zvláště Wyndhamové z rodiny Debenhamových, trůnili na samém vrcholku. 

Vévodkyně tedy očekávala, že se podle toho ostatní k ní budou chovat a prokazovat jí patřičnou úctu. Zřídkakdy dávala najevo laskavost, rozhodně netolerovala hloupost ani pošetilost a nikdy neplýtvala falešnými komplimenty. (Někteří by možná poznamenali, o jakýchže komplimentech by tady měla být řeč, ale samotná Grace se stala svědkem – a hned dvakrát – krátkého, ale upřímného zamumlání „dobrá práce“; ne že by jí to někdo věřil, když se o tom později zmínila.) 

Nicméně stará dáma ji vysvobodila z neúnosné situace a za to jí náležela Graceina vděčnost, respekt a především loajalita. To však nic neměnilo na skutečnosti, že svévodkyní se nevycházelo zrovna nejlépe, tudíž když se teď vracely z plesu v Lincolnshiru a jejich elegantní, dobře vypérovaný kočár zlehka plul po půlnočních tmavých cestách, nedokázala Grace necítit úlevu, když její zaměstnavatelka tvrdě usnula. 

Grace za sebou měla opravdu příjemný večer a věděla, že by neměla být tak nevděčná. Jakmile dorazily na ples, vévodkyně okamžitě zaujala čestné místo mezi svými důvěrníky a Grace se jí nemusela věnovat. Tančila a smála se s dávnými přáteli, vypila tři sklenice punče a dobírala si Thomase – tahle zábava nikdy nezklamala. Thomas byl současný vévoda z Wyndhamu a trochu méně patolízalství mu určitě nezaškodí. Většinou se však usmívala. Usmívala se tak usilovně a často, až ji rozbolel celý obličej. 

Příjemný zážitek jí vlil do žil novou energii, takže teď se cestou domů do tmy radostně usmívala a pobaveně naslouchala chrápání vévodkyně. 

Zavřela oči, přestože nevěřila, že by dokázala usnout. Nicméně monotónní kolébání kočáru působilo hypnoticky. Seděla zády ke směru jízdy – jako vždycky – a rytmické klip-klap koňských kopyt ji uspávalo. Oči ji pálily únavou, přestože jinak se unavená necítila. Snad krátké zdřímnutí není tak špatný nápad – až dorazí na Belgrave, bude muset pomoct vévodkyni... 

Prásk! 

Grace se napřímila a pohlédla na svou zaměstnavatelku, která se jako zázrakem neprobudila. Co to bylo za zvuk? Že by někdo... 

Prásk! 

Tentokrát se kočár zakymácel a zastavil se tak zprudka, až vévodkyně, která podle svého zvyku seděla po směru jízdy, vyletěla ze sedadla. 

Grace se rychle svezla na kolena vedle staré dámy a instinktivně ji ochranitelsky objala kolem ramen. 

„Co se proboha děje?“ vyštěkla vévodkyně, ale zmlkla, když uviděla Gracein výraz. 

„Výstřely,“ zašeptala Grace. 

Vévodkyně pevně stiskla rty, potom si strhla z krku smaragdový náhrdelník a hodila jí ho. 

„Schovejte to,“ nařídila jí. 

„Já?“ vykvikla Grace, ale pohotově zastrčila šperk pod polštář. Myslela však přitom na to, že by velectěnou Augustu Wyndhamovou nejradši pořádně vykrákala za uši, aby ji opět přivedla k rozumu, protože jestli ji zamordují jenom kvůli tomu, že vévodkyně se tak lakotně odmítá vzdát svých šperků... 

Dvířka se rozlétla. 

„Peníze, nebo život!“ 

Grace ztuhla a na podlaze vedle vévodkyně se ještě přikrčila. Když opatrně zdvihla hlavu a pohlédla ven, ve dvířkách se zlověstně zableskl kov zbraně namířené na její čelo. Nic jiného vidět nebylo. 

„Dámy,“ ozval se znovu ten uhlazený hlas a tentokrát zněl trochu odlišně, s nádechem zdvořilosti. Dotyčný vystoupil ze stínu a elegantním gestem opsal paží oblouk, jímž je pobízel, aby vystoupily. „Prosím dopřejte mi potěšení z vaší společnosti,“ řekl dvorně. 

Grace zatěkala očima kolem – zbytečná námaha, protože žádná cesta k úniku se nenabízela. Otočila se k vévodkyni a očekávala, že starší žena bude soptit vzteky, ale ta byla bílá jako plátno. Teprve tehdy si Grace uvědomila, že se stará dáma třese. 

Vévodkyně se třese! 

Třásly se obě. 

Lupič přistoupil blíž a opřel se ramenem o zárubeň. Usmál se – ústa se mu pozvolna roztáhla do lenivého úsměvu, z něhož čišel rozpustilý šarm. Jak to Grace rozeznala, když mu polovinu obličeje zakrývala maska, netušila, ale tři věci byly jasné okamžitě: 

Je mladý. 

Je silný. 

A je velmi nebezpečný. 

„Madam,“ pobídla vévodkyni, „asi bychom ho měly poslechnout.“ 

„Mám rád rozumné ženy,“ usmál se lupič znovu. Jen krátce – pouze pobaveně zvlnil rty. Ale zbraň držel stále namířenou na ně a jeho charizma rozhodně nerozptýlilo Gracein strach. 

Potom k ní natáhl ruku. Natáhl k ní ruku. Jako kdyby ji chtěl pozvat na piknik. Jako kdyby to byl vesnický šlechtic a právě se chystal přeptat, jak se jí daří. 

„Mohu vám pomoci?“ zamumlal. 

Grace vehementně zavrtěla hlavou. Nechtěla se ho dotknout. Netušila přesně proč, ale cítila v kostech, že vložit svou ruku do jeho by byla fatální chyba. 

„Co se dá dělat,“ povzdechl si. „Dnešní dámy jsou tak nesmírně soběstačné. To mi opravdu láme srdce.“ Spiklenecky se k ní naklonil. „Nikomu se nelíbí pocit, že je nadbytečný.“ 

Grace na něj zůstala beze slova hledět. 

„Vidím, že vás můj vtip a šarm připravily o řeč.“ Ustoupil o krok, aby kolem něj mohly projít. „Stává se mi to každou chvíli. Opravdu, asi by mě do ženské společnosti vůbec neměli pouštět. Mám na ženy nepříjemné účinky.“ 

Je to blázen. Jiné vysvětlení neexistuje. Je jedno, jestli je ten člověk zdvořilost sama – nepochybně je to šílenec. A v ruce drží pistoli. 

„Ačkoliv někdo by mohl být toho názoru, že připravit ženu o řeč není vůbec nepříjemné,“ pokračoval v úvahách, aniž se mu zbraň v ruce zachvěla. „Němá žena má své velké výhody.“ 

S tím by Thomas nepochybně souhlasil, pomyslila si Grace. Vévoda z Wyndhamu, který už před léty po fraškovitém refrénu „Vaše Milosti, slečno Grace, Vaše Milosti“ trval na tom, aby ho na Belgrave oslovovala křestním jménem, neměl s ženským švitořením žádnou trpělivost. 

„Madam,“ zašeptala naléhavě a zatahala vévodkyni za rukáv. 

Stará dáma neřekla jediné slovo ani nepřikývla, ale vzala Grace za ruku a dovolila jí, aby jí pomohla z kočáru. 

„Tak je to mnohem lepší,“ usmíval se lupič přívětivě. „Mám ohromné štěstí, že jsem narazil zrovna na dvě tak oslňující dámy. Domníval jsem se, že budu mít tu čest s nabručeným starým gentlemanem.“ 

Grace ustoupila stranou a nespouštěla z něj oči. Nepůsobil jako zločinec – nebo alespoň neodpovídal její představě o tom, jak by měl zločinec vypadat. Hovořil jako vzdělaný a dobře vychovaný člověk, a pokud nebyl zrovna čerstvě umytý, tak alespoň nepáchl. 

„Nebo přinejmenším jednoho z těch mladých floutků, napěchovaných do kabátce o dvě čísla menšího,“ třel si zamyšleně bradu. „Znáte tyhle typy, viďte?“ obrátil se ke Grace. „Zarudlé tváře, příliš hluboko se dívají z lahve apříliš málo myslí.“ 

Grace ke svému překvapení přikývla. 

„Hned mě napadlo, že je budete znát,“ pochvaloval si. „Kolem se jich naneštěstí potlouká požehnaně.“ 

Grace omámeně zamrkala a zadívala se mu na ústa. Nic jiného z něj nebylo vidět, protože horní polovinu obličeje zakrývala maska. Avšak dokonale vykrojené rty působily tak výmluvně, až měla pocit, že vidí celou jeho podobu. Bylo to zvláštní. A fascinující. A značně znepokojivé. 

„Tak dobře,“ povzdechl si se stejnou předstíranou znuděností, kterou viděla u Thomase, když si přál změnit téma. „Dámy zajisté už pochopily, že tohle není společenská návštěva.“ Mrkl na Grace a rozpustile se usmál. „Přinejmenším ne tak docela.“ 

Grace otevřela ústa. 

Přimhouřil oči, které byly vidět jen ve štěrbinách masky, a objevil se mu v nich smyslný výraz. 

„Rád míchám práci s potěšením,“ zamumlal. „Ne pokaždé to lze, vezmeme-li v úvahu všechny ty korpulentní mladé hejsky, kteří se prohánějí po zdejších cestách.“ 

Věděla, že by měla šokovaně zalapat po dechu nebo alespoň rozhořčeně zaprotestovat, ale hlas toho muže byl uhlazený a šuměl sametově jako brandy, kterou jí někdy nabídli na Belgrave. Zazníval v něm nepatrný přízvuk, který dokazoval, že mládí prožil daleko od Lincolnshiru, a Grace jako by se přenesla do dálek, až se jí zatočila hlava a zakymácela se. 

Muž bleskurychle natáhl paži a zachytil ji. „Nechystáte se mi tady omdlít, že ne?“ ujišťoval se a stiskl ji tak akorát silně, aby ji udržel na nohou. 

Nepustil ji. 

Grace zavrtěla hlavou. „Ne,“ vydechla. 

„Za to vám náleží můj srdečný dík. Bylo by příjemné vás zvednout do náruče, ale musel bych upustit pistoli a to by nešlo, co říkáte?“ S krátkým zasmáním se otočil k vévodkyni. „Ať vás to ani nenapadne. S radostí bych zachytil i vás, ale předpokládám, že byste si ani jedna nepřála, abych odpovědnost použít zbraň přenechal svým společníkům.“ 

Teprve tehdy si Grace uvědomila, že poblíž stojí další tři muži. Samozřejmě to bylo logické – nedokázal by přepadení provést sám. Ale zbylí lupiči se tiše drželi v pozadí a nevycházeli ze stínu. 

A ona stejně nedokázala odtrhnout zrak od jejich velitele. 

„Zranili jste kočího?“ zeptala se a zastyděla se, že si o něj dosud vůbec nedělala starosti. Ani kočí, ani lokaj, který jel zvenku vzadu, nebyli v dohledu. „Nic, co by špetka lásky a něhy nedokázala vyléčit,“ ujistil ji. „Je ženatý?“ O čem to propána ten člověk mluví? „Já... myslím, že ne,“ odpověděla Grace. 

„Tak ho pošlete do veřejného domu. Ujme se ho tam hezky vyvinuté děvče, které... Ale co mě to jenom napadá? Vždyť jsem mezi dámami.“ Zasmál se. „Takže spíš teplý vývar a studené obklady. A teprve potom den volna, aby si tu špetku lásky a něhy mohl obstarat sám. Mimochodem, druhý chlapík...,“ trhl hlavou směrem k nejbližším stromům, „... je tamhle. Vůbec nic se mu nestalo, opravdu, ačkoliv pouta mu možná připadají poněkud těsná.“ 

Grace se zarděla a otočila se. Byla ohromená, že vévodkyně dosud lupiče za dvojsmyslné řeči už dávno nevyplísnila. Ale starší žena byla stále voskově bledá a zírala na toho člověka, jako kdyby viděla přízrak. 

„Madam?“ Grace ji vzala za ruku, která byla studená a lepivá ledovým potem. A zcela bezvládná. „Madam?“ 

„Jak se jmenujete?“ zašeptala vévodkyně. 

„Jak se jmenuji?“ opakovala Grace zděšeně. Neutrpěla snad stará dáma záchvat mrtvice? Neztratila paměť? 

„Jak se jmenujete vy?“ opakovala vévodkyně s důrazem na konci, takže tentokrát bylo jasné, že mluví k lupiči. 

Ale ten se jenom smál. „Těší mě pozornost tak roztomilé dámy, ale zajisté nevěříte, že bych prozradil své jméno, když mi hrozí provaz.“ 

„Potřebuji to vědět,“ trvala vévodkyně na svém. 

„A já, obávám se, potřebuji vaše cennosti,“ zněla odpověď. S uctivým pokývnutím ukázal hlavou na vévodkyninu ruku. „Ten prsten.“ 

„Prosím,“ zašeptala vévodkyně a Grace na ni vrhla nevěřícný pohled. Vévodkyně zřídkakdy říkala „děkuji“, a rozhodně nikdy ne „prosím“. 

„Měla by si sednout,“ otočila se Grace vylekaně k lupiči, protože byla přesvědčená, že vévodkyni není dobře. Stará dáma se sice těšila výbornému zdraví, nicméně jí už bylo přes sedmdesát a momentálně utrpěla šok. 

„Nechci si sednout,“ odsekla vévodkyně zprudka a setřásla Graceinu ruku. Znovu se obrátila k lupiči, strhla si prsten a podávala mu ho. Vzal si ho, chvíli ho obracel v prstech a potom ho vložil do kapsy. 

Grace ho mlčky pozorovala a čekala, až si řekne o další šperky. K jejímu překvapení se však jako první ozvala vévodkyně. 

„Mám ještě v kočáře taštičku,“ pokračovala zvolna, nepochopitelně uctivým tónem, který se k ní vůbec nehodil. „Prosím dovolte mi ji podat.“ 

„Sice bych vám velice rád vyhověl,“ odpověděl ten muž dvorně, „ale musím odmítnout. Pokud mohu soudit, pod sedadlem máte schované své dvě pistole.“ 

Grace při pomyšlení na šperky polkla. 

„A navíc jste opravdu podivuhodná žena,“ dodal téměř koketně. Dramaticky si povzdechl. „Nepochybně velmi schopná. Jen to přiznejte.“ Věnoval vévodkyni potměšilý úsměv. „Jste vynikající jezdkyně, skvěle střílíte a dokážete odrecitovat sebrané Shakespearovy spisy i pozpátku.“ 

Vévodkyně ještě víc zbledla, pokud to bylo vůbec možné. 

„Kdyby mi bylo o dvacet více,“ povzdechl si, „nenechal bych si vás proklouznout mezi prsty.“ 

„Prosím,“ žadonila vévodkyně. „Něco vám musím dát.“ 

„Tak tohle je vítaná změna,“ poznamenal. „Lidé se pouze zřídkakdy chtějí dobrovolně vzdát svých věcí. Člověk si potom připadá tak nemilovaný.“ 

Grace se naklonila k vévodkyni. „Prosím dovolte mi, abych vám pomohla,“ naléhala. Vévodkyně se očividně necítila dobře. Určitě ne. Nikdy se nechovala tak poníženě, neprosila... 

„Vezměte si ji!“ vykřikla stará dáma náhle, chňapla Grace za paži a postrčila ji k lupiči. „Nechte si ji jako rukojmí, klidně jí přidržte pistoli u hlavy. Slibuji vám, že se vrátím a nebudu ozbrojená.“ 

Grace se zapotácela a klopýtla, protože se jí šokem zatočila hlava. Přistála muži v náručí a ten ji automaticky zachytil. Objetí působilo téměř ochranitelsky a Grace usoudila, že je stejně ohromený jako ona. 

Oba sledovali, jak se vévodkyně – která nečekala na žádné dovolení – rychle škrábe zase do kočáru. 

Grace bojovala o dech. Muž ji tiskl zády k sobě, dlaň měl položenou na jejím břiše a prsty jí objímal pravý bok. Vyzařovalo z něj teplo, až i jí bylo horko, a nebesa vědí, že ještě nikdy – nikdy v takové situaci – u žádného muže nestála tak blízko. 

Cítila jeho vůni, jeho dech, který jí horce ovíval hrdlo. A potom se stalo něco podivuhodného. Přiblížil rty k jejímu uchu a zašeptal: „Tohle neměla dělat.“ 

Jeho hlas zněl... jemně. Téměř soucitně. A také velice přísně, jako kdyby neschvaloval, jak se k ní vévodkyně zachovala. 

„Obvykle takhle ženu neobjímám,“ zamumlal jí do ucha. „Jsem zvyklý na jiný druh důvěrnosti, vy ne?“ 

Neodpověděla, protože se bála promluvit, bála se, že se pokusí něco říct a zjistí, že ztratila hlas. 

„Neublížím vám,“ zašeptal a dotkl se rty jejího lalůčku. 

Sklopila oči k pistoli, kterou stále držel v pravé ruce. Vypadala zlověstně a nebezpečně a otírala se jí o stehno. 

„Všichni nosíme brnění,“ pokračoval tiše a pak provedl nečekaný pohyb a volnou rukou ji vzal za bradu. Prstem ji zlehka pohladil po rtech, sklonil se a políbil ji. 

Pak znovu zvedl hlavu a lehce se na ni usmál. Grace na něj zůstala ohromeně hledět. 

„To byl opravdu jen mžik,“ podotkl. „Škoda.“ Ustoupil dozadu, vzal ji za ruku a zlehka ji políbil na hřbet. „Snad příště,“ zašeptal. 

Ale její ruku nepustil. Vévodkyně vystoupila z kočáru, ale on stále tiskl Graceiny prsty ve svých a palcem ji hladil po kůži. 

Sváděl ji. Nedokázala jasně myslet – ani pořádně dýchat – ale tohle poznala. Za pár minut se jejich cesty opět rozejdou a ten muž neudělal nic víc, než že ji políbil. Přesto už se z ní stal jiný člověk. 

Vévodkyně se před nimi zastavila, a pokud si všimla, že lupič drží za ruku její společnici, nijak to nekomentovala. Místo toho mu podávala cosi malého. „Prosím vezměte si to,“ žádala ho. 

Muž poněkud neochotně pustil Graceinu ruku, a když se pro tu věc natáhl, uvědomila si, že je to miniatura s vyobrazením dávno zemřelého vévodkynina syna. 

Grace obrázek dobře znala. Stará dáma ho nosila všude s sebou. 

„Znáte toho člověka?“ zašeptala nyní. 

Lupič se zběžně podíval na obrázek a zavrtěl hlavou. 

„Podívejte se pořádně.“ 

Ale muž opět zavrtěl hlavou a chtěl obrázek vévodkyni vrátit. 

„Možná bude mít nějakou cenu,“ ozval se jeho společník. 

Lupič znovu zavrtěl hlavou a upřeně hleděl staré dámě do tváře. „Nikdy pro mě nebude mít takovou cenu jako pro vás.“ 

„Ne!“ vykřikla vévodkyně a postrčila miniaturu opět k němu. „Podívejte. Prosím vás, podívejte se pořádně! Ty oči, brada, ústa. To jste celý vy.“ 

Grace zalapala po dechu. 

„Je mi líto, ale spletla jste se,“ namítl ten muž jemně. 

Ovšem stará dáma se odmítala vzdát. „Máte stejný hlas jako on,“ trvala na svém. „Stejné zabarvení, stejný druh humoru. Něco takového poznám. Je to tak přirozené jako dýchat. Byl to můj syn. Můj syn.“ 

„Madam,“ vložila se do hovoru Grace a mateřsky jí položila paži kolem ramen. Vévodkyně by normálně podobnou důvěrnost nestrpěla, ale dnes večer se rozhodně nechovala jako obvykle. „Madam, je tma. Má na sobě masku. To nemůže být on.“ 

„Samozřejmě že to není on,“ vyštěkla vévodkyně a zprudka Grace odstrčila. Vrhla se kupředu a Grace se hrůzou málem zastavilo srdce, když muž zdvihl zbraň. 

„Neubližujte jí!“ vykřikla, ale její prosba vyzněla naprázdno. Vévodkyně totiž mezitím popadla lupiče za volnou ruku a stiskla ji, jako kdyby byl její jediná záchrana. 

„Tohle je můj syn,“ podávala mu třesoucími se prsty miniaturu. „Jmenoval se John Cavendish a zemřel před dvaceti devíti lety. Měl hnědé vlasy, modré oči a mateřské znaménko na rameni.“ Křečovitě polkla a hlasem klesla do šepotu. „Zbožňoval hudbu a nenáviděl jahody. A dokázal... dokázal...“ 

Vévodkyni se zlomil hlas, ale nikdo nepromluvil. Vzduch zhoustl napětím, ticho by se dalo krájet a všichni na ni upírali zrak, dokud se jí téměř neslyšitelným hlasem nepodařilo dokončit: „A dokázal každého rozesmát.“ 

Potom se obrátila a přiznala něco, co si Grace vůbec nedovedla představit. „Dokonce i mě.“ 

Grace znovu pohlédla na lupiče, na jeho ústa – na jeho výrazná, přitažlivá ústa – a hned poznala, že něco není v pořádku. Poprvé zůstaly jeho rty strnulé a bez výrazu. I v slabém svitu měsíce bylo jasné, že zbledl. 

„Pokud vám to něco připomíná,“ pokračovala vévodkyně s tichým odhodláním, „najdete mě na hradě Belgrave. Budu čekat na vaši návštěvu.“ 

Potom sevřela pevně miniaturu v ruce, otočila se, celá shrbená se roztřeseně nasoukala do kočáru a tam jim zmizela z očí. Takhle ji Grace nikdy nezažila. 

Chvíli váhala a netušila, co má dělat. Už si nepřipadala v ohrožení, navzdory tomu, že na ni stále mířily tři pistole a další – patřící lupiči, jejímu lupiči – visela v jeho bezvládné ruce. Nicméně ukořistili pouze jeden prsten a to jistě nebyl velký úlovek pro tak zkušené loupežníky, proto se nechtěla vrátit do kočáru bez jejich svolení. 

„Pane?“ odkašlala si, protože netušila, jak ho oslovit. 

„Nejmenuji se Cavendish,“ ozval se tak tiše, že ho mohla zaslechnout pouze ona. „Ale kdysi jsem se tak jmenoval.“ 

Grace zatajila dech. 

Muž se náhle zprudka otočil, vyskočil na koně a vyštěkl: „Tady jsme skončili.“ 

Vzápětí Grace viděla pouze jeho záda, jak mizel v dálce. 

2. kapitola 

    O pár hodin později seděla Grace na židli v chodbě před ložnicí vévodkyně. Vyčerpáním se sotva držela na nohou a přála si jedině zalézt do postele, přestože se vní bude nejspíš navzdory únavě pouze převalovat, protože se jí nepodaří usnout. Avšak stará dáma byla tak rozrušená a zvonila na ni tolikrát, že to Grace nakonec vzdala a přitáhla si židli na své momentální stanoviště. Za posledních pár hodin už vévodkyni (která se nehnula z postele) přinesla svazek dopisů schovaný na dně zamčené přihrádky, sklenku teplého mléka, sklenku brandy, další miniaturu jejího dávno zemřelého syna Johna, kapesník, který očividně pro ni měl nějaký citový význam, a další sklenici brandy výměnou za tu, kterou omylem shodila, když rozrušeně Grace instruovala, aby jí přinesla ten kapesník. 

Nyní uplynulo asi deset minut od posledního zazvonění. Deset minut nicnedělání, kdy mohla Grace jen sedět a čekat, přemýšlet a přemýšlet... 

O tom zvláštním muži. 

O jeho polibku. 

O Thomasovi, současném vévodovi z Wyndhamu. Jehož považovala za svého přítele. 

O dávno zemřelém prostředním synovi vévodkyně a lupiči, který se mu nepochybně podobá. Včetně jména. 

Jméno. Grace se zhluboka rozechvěle nadechla. Jeho jméno. 

Proboha. 

O tom se vévodkyni nezmínila. Místo toho stála jako socha uprostřed cesty a dívala se, jak muž ve slabém svitu měsíce odjíždí. A potom, když konečně usoudila, že ji nohy opět unesou, se šla postarat, aby se v pořádku dopravili domů. Musela rozvázat lokaje a ošetřit kočího, a co se týče vévodkyně – ta byla tak rozčilená, že si dokonce ani slůvkem nepostěžovala, když k ní Grace zraněného kočího posadila dovnitř. 

A potom se posadila k lokajovi na kozlík a odvezla je všechny domů. Nebyla zvlášť zkušená v řízení koňského spřežení, ale zvládla to. 

Nic jiného jí nezbývalo. Nikdo jiný by to za ni neudělal. Ale v tom vždycky vynikala. 

Něco zvládnout. Zařídit. Postarat se. 

Dopravila je všechny bezpečně domů, obstarala pro kočího pomoc a potom se věnovala vévodkyni, a celou dobu myslela... 

Co je ten muž zač? 

Lupič. Prý se kdysi jmenoval Cavendish. Je to snad opravdu vnuk vévodkyně? Podle toho, co slyšela, zemřel John Cavendish bez potomků, ale nebyl by rozhodně první šlechtic, který měl po krajině rozeseté nemanželské děti. 

Ale ten člověk přiznal, že se kdysi jmenoval Cavendish. Takže... 

Grace vyčerpaně potřásla hlavou. Byla tak unavená, že se nedokázala soustředit, přesto nemohla myslet na nic jiného. Co to mohlo znamenat, že se lupič kdysi jmenoval Cavendish? Mohl snad nemanželský syn nést jméno svého otce? 

Neměla ani ponětí. Nikdy dřív s nemanželskými dětmi nepřišla do styku, alespoň ne s potomky šlechtického původu. Znala však jiné, kteří si změnili jméno. Vikářův syn se jako malý odstěhoval k příbuzným, a když je naposledy přijel navštívit, představil se odlišným příjmením. Nepochybně si tedy nemanželský syn mohl zvolit jméno, jaké se mu zlíbilo. I kdyby to bylo protizákonné, lupič si těžko bude lámat hlavu s takovými podružnostmi, no ne? 

Grace se dotkla rtů a snažila se potlačit příjemný pocit vzrušení, který ji při té vzpomínce zaplavil. Políbil ji. Nikdy dřív ji nikdo nepolíbil a ona teď ani netuší, kdo byl ten první. 

Znala jeho vůni, věděla, jak hřejivá je jeho pleť a jak sametově hebká jsou jeho ústa, přesto vůbec netušila jeho jméno. 

Alespoň ne celé. 

„Grace! Grace!“ 

Grace se vrávoravě zvedla. Nechala dveře dokořán, aby vévodkyni lépe slyšela, protože si byla jistá, že ji stará dáma bude znovu volat. Očividně je stále rozrušená – málokdy ji volala křestním jménem. Bylo pak těžší na ni poštěkávat povely, než když ji oslovovala slečno Eversleighová. 

Grace pospíchala zpět do pokoje a pokoušela se zakrýt své vyčerpání i podrážděnost. „Co byste potřebovala?“ 

Vévodkyně seděla na posteli – no, sezením se to zrovna nazvat nedalo. Spíš ležela a krk měla podložený polštáři. Grace napadlo, že taková poloha musí být strašlivě nepohodlná, ale když se ji posledně pokoušela přemístit do jiné pozice, stará paní jí málem ukousla hlavu. 

„Kde vězíte?“ 

Grace soudila, že otázka nevyžaduje odpověď, přesto poznamenala: „Byla jsem těsně za dveřmi, madam.“ 

„Chci, abyste mi něco donesla,“ pokračovala vévodkyně a spíš než panovačně promluvila rozrušeně. 

„A oč jde, Vaše Milosti?“ 

„Chci Johnovu podobiznu.“ 

Grace na ni zůstala nechápavě hledět. 

„Tak nestůjte tady jako motovidlo,“ zaječela stará dáma. 

„Ale madam,“ zaprotestovala Grace a ucouvla, „už jsem vám donesla tři miniatury...“ 

„Ne, ne, ne,“ křičela vévodkyně a trhala hlavou na polštáři ze strany na stranu. „Chci podobiznu. Z galerie.“ 

„Podobiznu. Z galerie,“ opakovala Grace jako ozvěna. Je půl čtvrté ráno a možná se jí už vyčerpáním opravdu zatemnil mozek: jenom se jí to zdálo, nebo ji vévodkyně skutečně právě teď požádala, aby ze stěny sundala portrét v životní velikosti a vynesla ho dvě křídla schodů nahoru do ložnice? 

„Však víte, kterou,“ dodala vévodkyně. „John tam stojí u stromu a oči mu jiskří.“ 

Grace zamrkala a snažila se vzpamatovat. „Je tam jenom jedna.“ 

„Ano,“ vyhrkla vévodkyně tak naléhavě, až jí málem hlas vypověděl službu. „A oči mu jiskří.“ 

„A vy chcete, abych vám ji donesla sem,“ ujišťovala se Grace. 

„Ložnici mám jenom jednu, tak kam jinam?“ odsekla stará dáma. 

„Dobře.“ Grace polkla. Panebože, jak tohle zvládne? „Bude to chvíli trvat.“ 

„Jednoduše si přitáhněte židli a tu zatracenou věc strhněte ze stěny. Nemusíte...“ 

Dostala záchvat křečovitého kašle. Grace se k ní vrhla. „Madam! Madam!“ Podepřela ji. „Prosím, madam. Snažte se uklidnit. Ublížíte si.“ 

Vévodkyně ještě párkrát zakašlala, zhluboka se napila teplého mléka, potom zaklela a vzala si raději brandy. Nakonec zasípala: „To já ublížím vám, jestli mi sem ten portrét okamžitě nedonesete,“ a bouchla sklenicí o noční stolek. 

Grace opět polkla a přikývla. „Jak si přejete, madam.“ Vyběhla rychle ven, a jakmile se ocitla z dohledu, vyčerpaně se opřela o stěnu na chodbě. 

Jak hezky ten večer začal! A teď tohle. Nejprve jí na srdce mířila pistole, potom ji políbil muž, který se nejspíš brzy bude houpat na šibenici, a teď po ní vévodkyně chce, aby jí ze stěny v portrétní galerii sundala podobiznu v životní velikosti a dovlekla ji nahoru. 

O půl čtvrté ráno. 

„Tolik mi rozhodně neplatí,“ bručela si Grace pro sebe, když sestupovala po schodech. „Žádné peníze na světě by...“ 

„Grace?“ 

Zprudka se zastavila a zavrávorala na posledním schodu. Silné paže ji okamžitě zachytily, aby neupadla. Vzhlédla, přestože už věděla, kdo to je. Thomas Cavendish, vnuk vévodkyně. A také vévoda z Wyndhamu, a tedy i nejmocnější muž v kraji. Pobýval v Londýně téměř tak často jako tady na panství, ale Grace ho za těch pět let, kdy pracovala u vévodkyně jako společnice, už dobře znala. 

Spřátelili se. Bylo to za daných okolností a vzhledem k naprosto rozdílnému společenskému postavení podivné a zcela nečekané, ale jednoduše se z nich stali přátelé. 

„Vaše Milosti,“ oslovila ho formálně, přestože ji už dávno požádal, aby mu na Belgrave, když budou o samotě, tykala. Unaveně mu kývla na pozdrav. Thomas zase o krok ustoupil a spustil paže podél těla. Bylo příliš pozdě v noci, než aby měla sílu přemýšlet nad šlechtickými tituly a správným oslovením. 

„Co tady probůh ještě děláš? Proč už nespíš?“ nechápal. „Vždyť jsou dvě pryč.“ 

„Tři pryč,“ opravila ho mimoděk a potom – propána, Thomas! 

Úplně se probrala. Co mu má říct? A má mu prozradit vůbec něco? Samozřejmě se nedalo utajit, že je přepadli lupiči, ale Grace si nebyla jistá, jestli má Thomasovi rovněž sdělit, že se po kraji možná potuluje jeho bratranec a loupí místním šlechticům šperky. 

Protože koneckonců to taky nemusí být pravda. A nepochybně nemá smysl mu zbytečně přidělávat starosti. 

„Grace?“ 

Potřásla hlavou. „Promiň, cos říkal?“ 

„Proč se tady potloukáš po chodbách?“ 

„Tvoje babička se necítí dobře,“ odpověděla. A potom, protože si zoufale přála změnit téma, vyhrkla: „Přijel jsi domů hodně pozdě.“ 

„Měl jsem práci ve Stamfordu,“ odpověděl příkře. 

Byl u milenky. Kdyby šlo o něco jiného, nemluvil by tak stroze. Nicméně je podivné, že se vrátil tak brzy. Obvykle u ní strávil celou noc. Grace navzdory svému původu patřila na hradě vlastně ke služebnictvu, proto znala téměř všechny klepy. Jakmile tedy vévoda strávil noc mimo dům, hned o tom věděla. 

„Prožili jsme... vzrušující večer,“ začala zdráhavě. 

Vyčkávavě se na ni zadíval. 

Zaváhala, ale nedalo se nic dělat. Musela s pravdou ven: „Přepadli nás lupiči.“ 

Okamžitě zareagoval. „Panebože!“ vyhrkl. „Jste v pořádku? Je babičce dobře?“ 

„Ani jedné z nás se nic nestalo,“ uklidňovala ho Grace. „Jenom kočí má ošklivou bouli na hlavě. Dovolila jsem si dát mu tři dny volno na zotavení.“ 

„Samozřejmě.“ Na okamžik zavřel oči a vypadal ustaraně. „Musím se ti omluvit,“ ozval se po chvíli. „Měl jsem trvat na tom, abyste si s sebou vzali ještě dalšího lokaje.“ 

„Hloupost. To nebyla tvoje chyba. Koho by napadlo...“ Zarazila se, protože opravdu postrádalo smysl hledat viníka. „Nic se nám nestalo,“ opakovala. „To je hlavní.“ 

Povzdechl si. „Co ukradli?“ 

Grace polkla. Nemohla mu dost dobře říct, že vzali pouze jeden jediný prsten. Thomas rozhodně není hlupák a divil by se, proč neukradli víc. „Skoro nic. Alespoň ne mně. Zřejmě bylo na první pohled jasné, že nejsem zrovna movitá.“ 

„Babička určitě dštila oheň a síru.“ 

„Je poněkud vyvedená z míry,“ mlžila Grace. 

„Měla na sobě své smaragdy, že?“ Potřásl hlavou. „Ta stará sůva má tyhle kameny až směšně ráda.“ 

Grace potlačila nutkání ho za nelichotivou charakteristiku babičky pokárat. „Smaragdy jí zůstaly. Schovala je pod polštáře na sedadle.“ 

Udělalo to na něj dojem. „Skutečně?“ 

„Vlastně jsem je schovala já,“ opravila se Grace, protože se jí nechtělo dělit se o slávu. „Hodila mi je předtím, než vnikli do kočáru.“ 

Zlehka se usmál a po chvilce rozpačitého ticha poznamenal: „Ještě jsi mi neřekla, proč jsi tak pozdě v noci vzhůru. Radši by sis měla pořádně odpočinout.“ 

„Já... ehm...“ Zřejmě neexistoval způsob, jak se odpovědi vyhnout. Když už nic, rozhodně si zítra všimne, že na zdi v galerii zeje ohromné prázdné místo. „Tvoje babička má zvláštní přání.“ 

„Všechna její přání jsou zvláštní,“ odpověděl pohotově. 

„No, tohle je... totiž...“ Grace netrpělivě zdvihla oči v sloup. Čím si to jen zasloužila? „Asi bys mi nepomohl sundat obraz z galerie, že ne?“ 

„Obraz?“ 

Přikývla. 

„Z galerie?“ 

Znovu přikývla. 

„Zřejmě nechce jeden z těch menších.“ 

„Ten s mísou ovoce?“ 

Přikývl. 

„Ne.“ Když mlčel, dodala: „Chce portrét tvého strýce.“ 

„Kterého?“ 

„Johna.“ 

Thomas se poněkud neradostně pousmál. „Vždycky to byl její mazánek.“ 

„Vždyť jsi ho neznal,“ poznamenala Grace, protože způsob, jakým svou poznámku pronesl... Téměř jako by byl přímým svědkem jeho protežování. 

„Ne, samozřejmě že ne. Zemřel dřív, než jsem se narodil. Ale můj otec o něm mluvil.“ 

Z jeho výrazu bylo jasné, že už si záležitost nepřeje dál rozvádět. Grace nevěděla, co říct, proto tam jen tak stála a čekala, až se Thomas zase vrátí do přítomnosti. 

Nakonec se dočkala, protože se k ní opět otočil a zeptal se: „Není to ten portrét v životní velikosti?“ 

Grace si plasticky představila, jak se při sundávání s tím monstrem potýká. „Obávám se, že ano.“ 

Na okamžik se zdálo, že chce Thomas zamířit do galerie, ale potom zaťal zuby a znovu se proměnil v nepřístupného vévodu, k němuž si nikdo nesmí nic dovolit. „Ne,“ pronesl pevně. „Dnes večer pro ni nic podobného dělat nebudeš. Jestliže chce ten zatracený portrét mít u sebe v pokoji, ať si pro něj ráno pošle sluhu.“ 

Grace by se jeho ochranitelskému postoji usmála, ale byla na to příliš vyčerpaná. A stejně se v případě vévodkyně už dávno naučila jít cestou nejmenšího odporu. „Ujišťuji tě, že nic si nepřeji víc než se vrátit do svého pokoje, ale bude jednodušší ji poslechnout.“ 

„V žádném případě,“ odmítl nesmlouvavě a bez otálení zamířil ke schodům. Grace se za ním dívala, potom pokrčila rameny a vykročila na galerii. Sundat ze stěny obraz přece nemůže být tak obtížné, no ne? 

Ale stačila udělat jen deset kroků, když Thomas vyštěkl její jméno. 

Povzdechla si a zastavila se. Mělo ji to napadnout. Ten člověk byl stejně tvrdohlavý jako jeho babička, ale tohle přirovnání by se mu nelíbilo. 

Když ji znovu zavolal, pospíšila si zpátky. „Vždyť už jdu. Propána, vzbudíš celý dům,“ zlobila se. 

Thomas si málem zaťukal na čelo. „Snad jsi nechtěla sundávat to plátno sama?“ 

„Když to neudělám, bude na mě zvonit celou noc a to se nevyspím vůbec.“ 

Přimhouřil oči. „Tak teď dávej pozor.“ 

„Na co mám dávat pozor?“ nechápala. 

„Jak jí odvážu šňůru na zvonku pro služebnictvo,“ vysvětlil a s novým odhodláním zamířil nahoru po schodech. 

„Odvážeš šňůru... Thomasi!“ Utíkala za ním, ale samozřejmě ho nedohonila. „Thomasi, to nemůžeš.“ 

Otočil se. Dokonce se usmíval, což nevěštilo nic dobrého. „Tohle je můj dům a můžu si v něm dělat, co chci.“ 

Zatímco Grace převracela jeho slova ve svém vyčerpaném mozku, rázoval dlouhými kroky v pokoji své babičky. „Tak co se to tady děje?“ Slyšela jeho úsečný hlas. 

Grace zhluboka vydechla a pospíchala za ním. Vcházela do místnosti zrovna ve chvíli, když říkal: „Propána, jste v pořádku?“ 

„Kde je slečna Eversleighová?“ Vévodkyně očima horečně těkala po pokoji. 

„Tady jsem,“ ozvala se Grace konejšivě a honem přistoupila k ní. 

„Máte ho? Kde je obraz? Chci vidět svého syna.“ 

„Madam, je pozdě,“ vysvětlovala jí Grace trpělivě. Postoupila ještě o krok blíž, ačkoliv to nemělo žádný význam. Jestliže vévodkyně spustí o lupiči a jeho podobě s milovaným synem, stejně ji nedokáže zarazit. Nicméně větší blízkost jí přinejmenším poskytovala iluzi, že by snad dokázala zabránit katastrofě. 

„Madam,“ opakovala tedy jemně. Naléhavě. A ustaraně si ji prohlížela. 

„Ráno si můžete pro obraz poslat sluhu,“ řekl Thomas, ale už nemluvil tak panovačně. „Nedopustím, aby slečna Eversleighová dělala tak obtížnou manuální práci, a rozhodně ne uprostřed noci.“ 

„Já ten obraz potřebuji, Thomasi,“ trvala na svém stará dáma úpěnlivě a Grace ji málem vzala za ruku. Vévodkyně působila tak ublíženě. Staře. A rozhodně se jí nepodobalo, když dodala: „Prosím.“ 

Grace pohlédla na Thomase. Vypadal nesvůj. „Zítra,“ slíbil. „Hned ráno, pokud si to budete přát.“ 

„Ale...“ 

„Ne,“ přerušil ji. „Mrzí mě, že vás dnes večer přepadli, a udělám vše potřebné – vše v mezích zdravého rozumu –, abyste byla spokojená, to však nezahrnuje tolerování vrtochů v naprosto nevhodnou dobu. Rozumíme si?“ 

Probodávali jeden druhého pohledem tak dlouho, až se Grace přikrčila. Potom Thomas ostře vyštěkl: „Grace, jděte do postele.“ Ani se neotočil. 

Ještě chvíli otálela a čekala, ani nevěděla nač – na nesouhlas vévodkyně? Až zahřmí? Když ani jedno z toho se nekonalo, rozhodla se, že pro dnešní večer už víc dělat nemůže, a vyšla z místnosti. Když zvolna kráčela chodbou, slyšela, jak se ti dva dohadují – nic bouřlivého nebo vášnivého. Hlasitou hádku stejně nepředpokládala. Cavendishové dávali svůj nesouhlas najevo mrazivě chladným vztekem a měli spíše ve zvyku tnout do živého než hulákat. 

Grace zhluboka roztřeseně vydechla. Na tohle si nikdy nezvykne. Už je na hradě pět let, a přesto ji zášť, která čišela ze vztahu mezi Thomasem a jeho babičkou, pokaždé šokovala. 

A co bylo nejhorší, neexistoval pro ni zřejmě žádný důvod. Jednou se odvážila Thomase zeptat, proč se s babičkou navzájem tolik nemají rádi. Jenom pokrčil rameny a podotkl, že tak to chodí odnepaměti. Prý nesnášela jeho otce, otec zase nenáviděl jeho a on sám by se klidně obešel bez obou. 

Grace zůstala jako opařená. Domnívala se, že mezi příbuznými musí panovat láska. Alespoň tak to platilo v její rodině. Její matka, otec... Zavřela oči a bojovala se slzami. Zase je sentimentální. Nebo spíš příliš unavená. Už dlouho pro ně neplakala. Postrádala je – navždycky jí budou chybět. Avšak hluboká rozšklebená rána, která po jejich smrti zela v jejím nitru, se už zahojila. 

Anyní... nyní si Grace na světě vybojovala nové místo. Svou budoucnost si tímto způsobem sice nepředstavovala a rodiče jí chystali jiný osud, nicméně alespoň teď měla co jíst, do čeho se obléknout a příležitost občas vidět své přátele. 

Avšak někdy pozdě v noci, když se převalovala na lůžku a nemohla spát, na ni dolehla tíseň. Věděla, že nesmí být nevděčná – vždyť proboha bydlí na hradě! Ale pro tohle ji nevychovali. Pro poníženost a zatrpklost. Její otec byl vesnický šlechtic a matka oblíbená členka místní komunity. Věnovali jí lásku a v jejich rodině nechyběl smích. Občas, když seděli večer u krbu, si otec povzdechl aprohlásil, že Grace nejspíš zůstane na ocet, protože žádný muž v hrabství není jeho dcery hoden. 

A Grace se pokaždé zasmála a prohlásila: „A co ve zbytku Anglie?“ 

„Ani tam ne!“ 

„Ve Francii?“ 

„Dobrotivé nebe, ne!“ 

„V Americe?“ 

„Chceš snad mít na svědomí svou matku? Vždyť víš, jak trpí mořskou nemocí. Stačí jenom, když vidí pobřeží.“ 

Bylo jaksi samozřejmé, že se Grace provdá na někoho přímo z Lincolnshiru, usadí se hned vedle nich – nebo alespoň kousek jízdy kočárem – a bude šťastná. Bude žít spokojeně jako její rodiče, protože nikdo nepředpokládal, že by se měla vdát z jiného důvodu než z lásky. Pořídí si děti, u nich doma se bude ozývat jen samý smích a nic jí nebude chybět. 

Považovala se za nejšťastnější dívku pod sluncem. 

Avšak horečka, která udeřila v jejich domě, byla krutá, a když ji konečně zažehnali, z Grace byl sirotek. V sedmnácti těžko mohla žít sama a nikdo vlastně netušil, co si s ní počít, dokud nebudou otcovy záležitosti uspořádány apřečtena poslední vůle. 

Grace se hořce zasmála. Právě si svlékala pomačkané šaty a chystala se do postele. Otcovy pokyny všechno pouze zhoršily. Měli dluhy, nic vážného, ale přece jen pro ni znamenaly břemeno. Rodiče zřejmě vždycky žili trochu nad poměry – pravděpodobně se domnívali, že láska a štěstí je přenesou přes každé obtíže. 

A opravdu to tak fungovalo. Láska a štěstí se dokázaly vypořádat s každou překážkou, která se Eversleighům kdy postavila do cesty. 

S výjimkou smrti. 

Sillsby – jediný domov, který kdy Grace poznala – byl zadlužený. Netušila však, jak dychtivě se tam její bratranec Miles touží zabydlet. Ani že se dosud neoženil. Ani že když ji přirazí ke zdi a přimáčkne své rty k jejím, by mu měla vlastně poděkovat za to, že o ni tak benevolentně avelkoryse projevil zájem. 

Místo toho mu vrazila loket do žeber a koleno do citlivých míst. 

No, potom už ho něžné city dočista opustily. Tohle byla jediná fáze celého debaklu, která jí stále ještě dokázala vyloudit úsměv na tváři. 

Miles byl vzteky bez sebe, že se mu postavila, a připravil ji o všechno. Grace nezůstalo vůbec nic. Ani domov, ani peníze, ani příbuzní (jeho mezi ně počítat odmítala). 

Na scénu přichází vévodkyně. 

Zprávy o Graceině zapeklité situaci se zřejmě rozkřikly velice rychle. A vévodkyně se zjevila jako zimní královna a unesla ji. Ovšem představa, že by o Grace pečovala jako o vzácného hosta, nemohla být vzdálenější realitě. Stará dáma dorazila s celou svou suitou, zpražila Milese pohledem, až se kroutil jako červ napíchnutý na špendlíku (doslova, Grace si tu chvíli opravdu vychutnala), a potom se obrátila k ní a prohlásila: „Budete mi dělat společnici.“ 

Než Grace stihla přijmout nebo odmítnout, stará dáma se otočila na patě a byla pryč. Čímž pouze potvrdila to, co už všichni věděli – že Grace v této věci stejně nemá na výběr. 

To se přihodilo před pěti lety. Grace nyní bydlela na Belgrave, jedla vybrané pokrmy a oblékala se do kvalitních a v podstatě velmi hezkých šatů, i když třeba nebyly zrovna podle poslední módy. (Když nic jiného, tak vévodkyně rozhodně neměla laciný vkus.) 

Bydlela jen pár kilometrů od místa, kde vyrůstala, a jelikož většina jejích přátel stále žila v okolí, celkem pravidelně se s nimi vídala – ve vesnici, v kostele, při odpoledních návštěvách. Sice neměla vlastní rodinu, ale alespoň nebyla nucená založit si ji s Milesem. 

Jakkoli však oceňovala všechno, co pro ni vévodkyně udělala, přála si něco víc. 

Nebo možná ne víc. Spíš něco docela jiného. 

Zlaté oči, pomyslela si, když vyčerpáním padla do postele. Žena jejího postavení měla na výběr pouze dvě možnosti: buď si najít zaměstnání, nebo se vdát. V jejím případě tedy přicházelo v úvahu zaměstnání. V místních mládencích vzbuzovala vévodkyně příliš velkou hrůzu, takže se na Grace nedovážili ani pohlédnout. Obecně se totiž vědělo, že Augusta Cavendishová si rozhodně nepřeje hledat novou společnici. 

A stejně tak se vědělo, že Grace nemá ani penny. 

Zavřela oči a snažila se připomenout si, že povlečení, do něhož se teď zachumlala, je té nejlepší kvality a svíčky, které právě zhasla, jsou z čistého vosku. Pohodlí jí opravdu nechybí. 

Ale ona by si přála... 

Je úplně jedno, co by si přála. S touto myšlenkou konečně usnula. 

A zdálo se jí o prostořekém muži v masce. 

3. kapitola

Miniatura mu nic neříkala. V noci ji skoro neviděl a malíře, který by na miniatuře dokázal vystihnout podobu portrétovaného, dosud nepoznal. 

Ale ten prsten... 

Proboha! 